Harmat
Budapest, 2022

Első kiadás, 2019

Második kiadás, 2022

© 2019 Révész Szilvia

© 2019 Harmat Kiadó

Minden jog fenntartva!

A könyvborító alapjául
a Magasságok és mélységek című fim plakátja szolgált.

A borítón Pál Emőke és Trill Zsolt, a film főszereplői

Könyvborító key visual:
Haszon Sándor, Ványi Zsolt / Laboratory Group / © JUNO11 Pictures

Könyvborítófotó: Kovács Tamás / © JUNO11 Pictures

Borítóterv: Müller Péter

Belső fotók: © Hollai Gábor (1, 2, 3)

© Tassy Márk (1)

magánarchívum, pxhere.com

ISBN (epub) 978 963 288 928 3

ISBN (mobi) 978 963 288 929 0

Előszó

Erőss Zsolt karakterét mindig is nagyon vonzónak találtam. Az a fanatizmus és jó értelemben vett mániákusság, amivel a hegymászáshoz viszonyult, nagyon közel áll hozzám: én is hasonló elhivatottsággal állok a filmkészítéshez. Mindig terveztem, hogy majd egyszer filmet készítek róla és a hegymászásról, de nem találtam meg a megfelelő perspektívát. Ezután történt, hogy egy közeli családtagomnál rákot diagnosztizáltak, ami eléggé megrémített. Így valahogy akarva-akaratlanul – mint valami védekezési mechanizmus – elkezdtem ismerkedni a gyász, a hiány, a veszteség érzésével. Szerencsére a szerettem végül legyőzte a betegséget és visszanyerte vitalitását, de a gyász témája alkotóként is foglalkoztatni kezdett.

Akkor jelent meg Erőss Zsolt özvegyének, Sterczer Hildának a gyász feldolgozásáról szóló interjúkötete, A Hópárduc felesége. Amikor elolvastam, rögtön meg is született bennem a felismerés: Erőss Zsolt és a gyász témaköre számomra Sterczer Hildában ér össze! Meglepődtem, milyen izgalmas tud lenni azoknak a szemszöge, akik várakozásra vannak ítélve, vagy épp milyen emberi dráma rejtőzik amögött, hogy tehetetlenül kell végigasszisztálniuk szerettük halálát. Ezt az egyáltalán nem megszokott perspektívát még érdekesebbé tette Sterczer Hilda karaktere, aki – maga is hegymászó lévén – elég különleges módon indult el a gyászfeldolgozás útján.

Két napra rá teljesen véletlenül, szinte sorsszerűen összetalálkoztam Hildával egy élelmiszerboltban. Úgy éreztem, gyávaság lenne figyelmen kívül hagyni egy ilyen isteni sugallatot, és odaléptem hozzá, bemutatkoztam, és azt mondtam: filmre szeretném vinni az életének ezen időszakát. Szerencsére rögtön ösztönös bizalom alakult ki kettőnk között, ami aztán végigkísérte az alkotás folyamatát.

Hilda és Zsolt kapcsolata rengeteg kérdést felvet, és a mai napig táptalajául szolgál eszmecseréknek, vitáknak. A tragédia előtt az emberek nagy része értetlenül állt azelőtt, hogyan képes Hilda együtt élni azzal a tudattal, hogy férje minden expedíció alkalmával az életét kockáztatja a hegyen. Két gyermekük van, akikért Zsolt felelősséggel tartozik. Hogyan teheti ki a családját annak a veszélynek, hogy a gyermekei esetleg apa nélkül nőjenek fel? A tragédia után Hildát is gyakran felelősségre vonták, miért engedte el a férjét. Nem volt-e elég jelzés a korábbi lavinabaleset, hogy ideje lenne befejezni a hegymászást? Hilda erre mindig azt mondta, olyan lett volna ez, mint kalitkába zárni egy sast.

Nagyon feldúlt, hogy néhány kommentelő teljes érzéketlenséggel viszonyult Zsolthoz és Hildához. Azt gondolom, hogy a könyvvel – és remélem, a filmmel is – sikerül közelebb hozni karakterüket az olvasókhoz, nézőkhöz, és más megvilágításba helyezni a történteket, a miérteket. Beleláthatunk az emberi ítélkezés és megbélyegzés mögötti valóságba, amelyben ugyanúgy voltak feszültségek, viták, ahogyan gyengédség és támogatás, akárcsak a legtöbb kapcsolatban. Ugyan az ő kapcsolatuk és Hilda gyásza a hegymászó mivoltuk miatt speciálisnak nevezhető, mégis úgy érzem, minden ember számára átélhető, fontos kérdéseket feszeget.

Mivel továbbra is egyfajta tabutéma a kultúránkban a gyász, aminek viszonylag kevés filmes és irodalmi feldolgozása létezik, kifejezetten fontosnak és értékteremtőnek találom a róla való kommunikációt. Mindenki többször is találkozik vele élete során, mégsem vagyunk képesek megfelelően reagálni sem érintettként, sem kívülállóként. A gyász nehézségeiről, a gyászfeldolgozás folyamatáról pontosan és inspirálóan beszél Sterczer Hilda története. Ahogyan Zsolt a lábamputációja utáni mélységből jutott fel a legnagyobb magasságokig, úgy Hildának a férje halála okozta megsemmisülésből sikerült végül talpra állnia. Rendkívül elgondolkodtató ennek az asszonynak a kálváriája, és tiszteletre méltó az ereje, amely a legnehezebb pillanatokban is kisegítette őt.

Csoma Sándor
a Magasságok és mélységek
című film rendezője

„…ad nekem erőt,
olyanná teszi lábamat, mint a szarvasokét,
és magaslatokon enged járni engem.”

Bevezetés

„Bejelöltem Hildát a Facebookon. Nézem a bejegyzéseit. Hópárduc Alapítvány. Új mászófal a mászóteremben. Egy megosztás a gellérthegyi csúszdabirodalomról. S alig egy hónapja Zsolt fotója. »50. Ma lenne 50 éves Zsolt. Ahol ő van, ott már ennek nincs jelentősége. Ez csak itt fáj.« Az utcán ülök egy padon, hirtelen homályosan látok. A férjem két hónap múlva lesz ötven. Titokban tervezgetem azt a napot. Hogyan lepjem meg? És Hilda? Ő nem lephette meg, nem ölelhette át, akit szeretett. Pedig fiatalabb nálam, és olyan törékeny nő. A közös évekből, örömökből és emlékekből kevesebb adatott neki. Ismeretlenül is megszerettem, és valahonnan tudom, hogy ez egy kincset érő, szívet, lelket gazdagító találkozás lesz, amiből talán több is születik majd, mint egyetlen riport” – írtam a Sterczer Hildával való legelső beszélgetésünk előtti naplóbejegyzésemben 2018 tavaszán.

De ki is az a Sterczer Hilda? Hegymászófeleség, aki maga is hegymászó, többször megmászta a Himaláját. Kétgyerekes édesanya, aki alig harmincévesen lett özvegy. Hitvalló keresztény, aki Jézus-zászlóval ment a csúcsra, de a veszteség és a halál árnyékának völgyében értette meg igazán, mit is jelent, hogy Isten a Gondviselő. Sterczer Hilda Erőss Zsolt felesége. Azé a férfié, aki magyar hegymászóként először jutott fel a világ legmagasabb csúcsára, a Mount Everestre. Aki a volt Szovjetunió mind az öt 7000 méter feletti csúcsának megmászásával megkapta a Hópárduc címet. S aki jó eséllyel hazánkból elsőként mászhatta volna meg a világ tizennégy nyolcezer feletti csúcsát a Himalájában, ha nem tűnik el végleg a tizedikről visszatérve a Kancsendzöngán. Hilda tanítónő is, aki a terápiás mászásban ötvözi mindazt, amit pedagógusként, hegymászóként és Zsolt feleségeként megtanult.

Révész Szilvia

Aki keres, talál

A Kilimandzsáró hava

Leggyakrabban Erőss Zsolt özvegyeként beszélnek rólad. Te is így tekintesz magadra?

Nem az özvegye vagyok, hanem a követe. Nekem Zsolt nem egy elvesztett férj. Ő nekem mindig a férjem lesz. Mi sosem váltunk el, nem szerettem ki belőle soha. Örökre az identitásom része marad. Egy nő életében nagyon fontos, hogy férjhez menjen és gyerekeket szüljön, s én ezt vele éltem át. Vele jártam Afrikában, ahol megmásztuk a Kilimandzsárót, voltunk Pakisztánban, Nepálban… Most úgy látom őt magam előtt, mint egy prizmát, amelybe belefut a napfény, aztán színeire bontva szétszóródik. Minden, ami előtte történt velem, azért volt, hogy vele találkozzak, s minden, ami együtt történt velünk, az egész további életemet meghatározza.

Több ismert hegyet is megmásztatok együtt. Első közös kalandjaitok egyike volt az afrikai út. Mit jelentett számodra a Kilimandzsáró?

Nagyon vártam Afrikára. Mindig is vonzott. Boldog emberek, a nyomor és nehézségek ellenére is. Csodálatos vidékek. Egy megvalósult álom.

Kenya és Tanzánia, ahol a Kilimandzsáró fekszik, a kontinens legfejlettebb vidéke. Az egész expedíció remekül meg volt szervezve, az engedélyek, a teherhordók, minden. Leírhatatlan a hangulat, ahogy a teherhordók zenélnek, miközben haladunk felfelé a hegyen, és éneklik az afrikai hangulatú énekeket. A trópusi Afrika kellős közepén álomszerűen emelkedik ki a havas hegycsúcs, a Kilimandzsáró. Lépésről lépésre változik a természet, ahogy egyre feljebb jutunk. Trópusi növényzet, hegyi pálmás rész, aztán füves, köves területek, és a tetején ott a hó. A csúcson már havon haladtunk. Ez különleges ajándék volt, hisz nem mindennap havazik a Kilimandzsárón. Zsolt a közös utunkat követően még nyolcszor járt fent, de egyszer sem volt hó, ahogy a korábbi expedíciói során sem, de nekem akkor megadatott ez a csodálatos élmény. Villámlott mellettünk, ahogy éjjel mentünk felfelé a hegyen. Nem volt annyira közel az a felhő, hogy veszélyes legyen ránk nézve, de egy magasságban voltunk vele. Csodálatos volt!

Zsoltnak ez is munka volt, nekem a Himalája előtti utolsó edzőtúra. Magával hozott, hogy szokjam a magasságot. Persze ő értelemszerűen a kliensekkel volt elfoglalva. Én pedig felsétáltam az egyik teherhordóval. Először kicsit aggódtam, nem leszek-e lassú, de mire felértek, én már visszafelé jöttem a csúcsról. Zsolt rám nézett, és azt kérdezte: „Nem jössz fel velünk megint?” Miért ne, gondoltam, úgysem sűrűn adatik ilyen csoda az életben. Visszamentem még egyszer.

Az expedíció után szafariztunk Afrikában. Kíváncsi voltam, hogy néz ki a szavanna. Jó, jó, olyan, mint a filmeken, de a saját szememmel látni az akácia- és a majomkenyérfákat, a végtelen füves legelőket, átélni, hogy ott sétálnak a zebrák egy karnyújtásnyira, és napokon keresztül figyelni a gnúk vonulását – óriási élmény.

Zsolt is szerette Afrikát?

Igen. Szerette az embereket, szívesen vegyült el a helyiek között. Tényleg, Afrikában és Ázsiában is boldog emberekkel találkoztunk. Csak itt, a jólétben vagyunk elégedetlenek. Milyen bosszantó!

A Kilimandzsáró a maga hatezres csúcsával neked jó felkészülés lehetett a Himalájára.

Nem igazán. A Kili inkább csak egy könnyed séta, mint valós edzés. Nincs benne technikai kihívás. Menni kell felfelé, bírni kell a magasságot, és kész. Nem hittem el, de egy hegymászónak tényleg ennyi a Kilimandzsáró. Láttam, hogy vannak emberek, akiknek ez gigateljesítmény, de nekünk olyan, mint a Kékesre fölmenni Mátrafüredtől.

Hegymászó születik

Már gyerekként is vonzottak a hegyek?

Vonzott a természet és a havas tájak, de nem volt ez annyira tudatos bennem. Svájcban láttam először hósapkás hegyeket, s bár nagyon tetszettek, de eszembe se jutott, hogy felmenjek rájuk, hisz akkoriban még nem is túráztam. A Kilimandzsárót a gyerekenciklopédiából ismertem, és arról álmodoztam, milyen klassz lenne megnézni a hegyet, ahol lent még trópus van, fent pedig hó. De legalább ennyire érdekelt az Északi-sark is.

Hogy kerültél végül a hegyre, egyáltalán hogy lett belőled hegymászó?

A Bakony lábánál, Isztiméren dolgoztam harmadik osztályban osztálytanítóként. Ez volt az első munkahelyem. Nagyon szép időszak volt. Két évig együtt lehettem hét kisgyerekkel, akikkel rengeteg mindent tanulhattunk. Én vittem el őket először falat mászni, és van olyan tanítványom, aki ma már egyetemista és falmászó. Jó érzés, hogy nyomot hagytam bennük. Kezdőként ez óriási felelősség, de nagyszerű lehetőség is volt. Isztimér a kéktúra útvonalán fekszik. Abban az évben Toplak József elhatározta, hogy nyolcvan nap alatt végigjárja a kéktúrát. Írt egy levelet az útvonalon fekvő iskoláknak, hogy csatlakozzanak hozzá egy-egy rövid szakaszon. Mivel a sportfelelős is én voltam az iskolában, megkaptam a feladatot, hogy vigyek gyerekeket a túrára. Itt megismerkedtem egy férfival, akivel rendszeresen túrázni kezdtem. Egyszer a Tátrába is elvitt. Mintha mindig is hegyet másztam volna! Azt éreztem: itthon vagyok, nekem itt a helyem, ezt kell csinálnom, ez vagyok én. Alig tudtam valamit a hegymászásról, így amikor Székesfehérváron megláttam egy hirdetést, hogy egy tornateremben falat lehet mászni, azonnal eldöntöttem, hogy felkeresem őket. Így kezdődött. Bár ez még nem jelentett akkora élményt, de szerettem volna technikailag fejlődni és edzésben lenni. Élmény az volt, amikor tavasszal először mentünk ki Csókakőre sziklát mászni.

A Tátrában érezted meg, hogy ez a te utad, vissza kell térned a hegyre?

Igen, ott elkapott a gépszíj. Túrázgatni is jó volt, de kicsit úgy éreztem, hogy értelmetlenül bóklászom az erdőben. A kéktúra már célt is adott. Meg akartam csinálni a teljes távot, össze akartam gyűjteni a pecséteket. Így a 2004–2005 ezzel telt: túrázás, falmászás, sziklamászás. 2006-ban lett egy sziklamászó barátom, az ő hatására beiratkoztam egy alapfokú sziklamászó tanfolyamra is. Egyszer a Tátrában azt mondta: „Megnéznélek, mit csinálnál te négyezren az Alpokban!” Na, ezzel elültette a bogarat a fülembe, attól kezdve ott volt bennem, hogy ki kell próbálnom magam egy négyezresen is. A tanfolyamon több kötélhosszas mászásra is felkészítettek. Ilyen útvonalak hazánkban nincsenek, így jutottam el az Alpokba ezzel a csapattal. Ez volt az első alpesi túrám, amikor havas hegyre másztunk. Hágóvasat, jégcsákányt használtunk, össze voltunk kötve egymással. És rá egy hónapra ismertem meg Zsoltot.

Már minden együtt volt ahhoz, hogy Erőss Zsolt felesége legyél. Mintha csak lépésről lépésre erre készített volna az élet.

Igen, azt hiszem, nem véletlen, hogy így alakult. Szerintem hegymászó nem lesz csak úgy valakiből, hanem így születik. Sokféle adottság kell hozzá, és akiben ezek megvannak, azt egy idő után vonzani kezdi a mászás. Nem véletlenül vonzódik épp a hegymászáshoz. A született mászó magányos farkas, kevésbé társas lény. Ez azért kell, mert fent a hegyen már egyedül leszünk. De amikor Zsolt elment expedíciókra, és hetekre egyedül maradtam, akkor is bírni kellett a magányt.

Sokszor mondogatta Zsolt, hogy miért nem találkoztunk mi korábban. Mondtam, hogy az első adandó alkalommal találkoztunk, amint én kész voltam. Amikor Zsolttal találkoztam, akkor voltam a legjobb mentális és fizikai állapotomban. Akkoriban rengeteget másztam. Ha az ember sokat mászik, már nem fél. Megtanulja, hogy ez a kötél, ez a perem engem meg fog tartani, itt képes leszek végigmenni. A szezon elején újra kell tanulni, hogy megtart egy lépés vagy fogás, és újra meg kell szokni a mélységet, de a szezon alatt megerősödik az ember mentálisan.

Ezen minden tavasszal át kell menni?

Igen. Persze van az a szintű tudás, amikor az ember folyamatosan stabil mentálisan, mint amilyen Zsolt is volt, de ő tizenhárom éves kora óta mászott. Lehet, hogy ha húsz évig szoktatja magát az ember, akkor már nincs ez a tavaszi para.

Randevú a hegyen

Emlékszel rá, hogy mikor hallottál Zsoltról először?

2002-ben, amikor az Everestet megmászták, de nem érdekelt különösebben. 2004 körül hallottam egyszer a rádióban egy riportot a Kilimandzsáróról, amire felfigyeltem, mert ahogy mondtam, az egy gyerekkori álmom volt. Utánanéztem kicsit a témának az interneten, így olvastam róla is. Aztán 2005-ben merült fel újra a neve. A sziklamászó barátommal megnéztük Zsolt oldalát, aki akkor épp a K2-t mászta. A srác az Elbruszra készült, és amikor Zsolt beszámolóját olvastam az Elbrusz megmászásáról, még írtam is neki: „Ugye te nem akarsz úgy csinálni, mint Erőss Zsolt, hogy Elbrusz, aztán hétezres, aztán nyolcezres?” Akkor még úgy láttam, hogy ennek semmi értelme, mert négyezren is csak felhő, kő meg hó van, ötezren is felhő, kő meg hó, és hat- meg hétezren is, akkor meg minek ezt csinálni?

Tehát Zsolt is kellett ahhoz, hogy te a nyolcezresekre felmenj?

Biztos, hogy ha ő nincs, közelébe se megyek a Himalájának. A Tátra után érdekelt az Alpok, de azzal beértem volna. Viszont miután ő kimondta: „Neked nyolcezresen a helyed”, az megpecsételte a sorsom, s csak idő kérdése volt, hogy mikor is megyünk.

Hogy ismerkedtetek meg?

Egy internetes társkereső oldalon találkoztunk 2006 augusztusában. Akkor huszonhat éves voltam, már javában túráztam, tisztában voltam vele, hogy kicsoda Erőss Zsolt. Amikor a társkeresőn láttam a képét, nem hittem el, hogy ő az, mert azt gondoltam, lehetetlen egy ilyen ismert emberrel itt összefutni. Rá is írtam, hogy nagyszerű, talán valóban egy hegymászó, aki tesztelni akar. Gondoltam, ha elmondom, hogy tudom, ki az az Erőss Zsolt, majd felfedi magát. De amikor elkezdtünk levelezgetni, ő székelyesen válaszolgatott, és nem volt egyértelmű, hogy tényleg ő az, vagy sem. Így azt írtam neki egy idő után: „Ha tényleg az vagy, akinek mondod magad, akkor gyere, menjünk el mászni!” A Déli parkolójába beszéltük meg a találkozót, onnan indultunk az osztrák hegyekbe.

Tényleg a pályaudvar parkolójában győződtél meg róla, hogy valóban Erőss Zsolttal készülsz Ausztriába hegyet mászni?

Előtte azért megírta, hogy ott van a telefonszáma a honlapján, hívjam fel, ha nem hiszem el, hogy ő az. Így remegve felhívtam a számot, attól félve, hogy Erőss Zsolt majd tajtékozni fog, amiért szórakozok vele. Még magázódtam is. De ő rákérdezett, hogy én vagyok-e az a lány az internetről. Elvileg tehát kiderült, hogy valóban vele leveleztem, de a beszélgetés ellenére nehéz volt elhinnem, hogy tényleg ott lesz. Még a vonaton is készítgettem magam a csalódásra, mert az ember az élete során megtanulja, hogy nem történnek csodák.

Tehát az első randevútok rögtön a hegyre vezetett.

Igen, a Grossglocknerre. Ez Ausztria legmagasabb csúcsa, 3798 méter magas.

Erős kezdés. Ausztriában komolyabb hegyet nem is találhattatok volna.

És nem is volt szokványos mászás. Aranyszabály, hogy hajnalban kell elindulni a csúcsra. Ehhez képest mi tíz órára érkeztünk meg a hegyhez. Zsolt javasolta, hogy nézzük meg az út beszállását, amin majd holnap indulunk. Annyira sikerült megnézni, hogy rögtön meg is másztuk a hegyet. Én megbíztam benne, ő pedig nagyon elégedett volt velem. Amikor felértünk a csúcsra, annyit mondott, hogy ennél gyorsabban csak egyedül tudta volna megmászni. Ebből éreztem, hogy jó vagyok. Több napig maradtunk, jöttek a barátai is, de mi mindig kettesben mozogtunk a hegyen, nagyon jól tudtunk együttműködni.

Mi volt Zsoltról az első benyomásod?

„Hű, de jóképű!” Ez volt az első gondolatom. Szürke, kockás ing, hosszú vászonnadrág, kék szem, ősz haj. Köszönt, bedobta a hátizsákomat a kocsi csomagtartójába, beszálltunk, s már indultunk is. Délután öt óra volt. Vezetés közben simán felvette a szemüvegét, nem akart imponálni, bizonyítani, teljesen természetesen viselkedett. Éjjel összekuporodva aludt a hátsó ülésen. „Dehogy Hópárduc, ez egy kismacska!” – mosolyogtam magamban. Amikor felfelé mentünk a hegyen, elfáradt és megállt. Csodálkoztam, hogy megáll, de ő ilyen volt. Önazonos, sallangmentes. „Ő a nagybetűs ember” – írtam a naplómba két héttel a találkozásunk után.

Mikor érezted meg, hogy ebből komolyabb kapcsolat lehet?

Visszagondolva az első közös túránkra fogalmam sincs, miről is beszélgethettünk első este, amikor kettesben vacsoráztunk a hütténél, mert napközben alig szólt hozzám. De a harmadik nap táján kezdtem érezni, hogy szimpatikusak vagyunk egymásnak. Már nemcsak mint két hegymászó, hanem mint férfi és nő is. A hüttében tábori viszonyok uralkodtak, éjszakánként mindannyian egy nagy matracon aludtunk, és utolsó este megfogta a kezem. Aztán amikor Pesten elváltunk, megölelt.

Három hónap után már tudtam, hogy ő az igazi. Nem volt szerelem első látásra, de az a bizonyosság volt bennem, hogy amit most érzek, azt egy életen keresztül tudom majd érezni iránta. Ebben egyre inkább megerősödtem.

Három éve voltunk együtt, egy éve voltunk házasok, amikor egyszer mondtam neki, hogy még senkivel nem volt ilyen hosszú kapcsolatom. Kiderült, hogy neki sem. „És már nem is lesz mással” – tette hozzá. Volt abban valami félelmetes, hogy mi minden történik majd egy életen át. Nem gondoltam akkor, hogy csupán hét év lesz…

Mikor lett nyilvános a kapcsolatotok?

Egy hónappal a megismerkedésünk után egy egyetemi előadása végén előrehívott és bemutatott, hogy a barátnője vagyok. De akkoriban – amikor az Everestről már lejött, és még nem volt a lábamputáció miatti médiaérdeklődés – ennek nem volt hírértéke. Akkor átlagemberként tudtunk élni. Később a médiáról sokszor eszembe jutott néhány sor egy Rapülők-számból: „Az akarok lenni, ami akkor voltam, mikor az akartam lenni, ami most vagyok.” Az emberek vágynak a nyilvánosságra, de nem tudják, mire vágynak. A médiát nem a teljesítmény érdekli, csak a vér és a könnyek. Hamis, gusztustalan világ, ahová nem erény bekerülni. Jó, hogy ez így alakult, hogy a megismerkedésünk nyugodtan, normális körülmények között zajlott.

Ha normálisnak vesszük, hogy az első randevútok a hegyen volt… De azért később ugye nem csak a hegyen találkoztatok?

Hát, Zsolttal nemigen voltak olyan tipikus randevúink, amikor moziba vagy színházba mentünk volna. Mászni jártunk mindenfelé. Néha elmentem hozzá Mogyoródra, és amikor láttam, hogy nincs túl nagy rend, kicsit tettem-vettem valamit. Gondolom, ez is közrejátszott abban, hogy egyszer azzal állt elő, hogy „a hétvégén le kéne festeni a tetőt”. Ez is olyan „zsoltos”, mert egy friss kapcsolatban mikor áll elő a férfi olyan ajánlattal, hogy gyere már, fessük le a tetőt? Volt, hogy virágot hozott. „Az előadáson kaptam, de most mit csináljak vele” – mondta.

Később sem hiányzott neked ez a fajta figyelmesség, mondjuk amikor már több éve házasok voltatok?

Nem hoz virágot, elfelejti az évfordulókat. Ezek apróságok, de ha összegyűlnek, meg tudnak mérgezni egy házasságot. Ezért tudatosan kell valamit kezdeni velük. A hiányaink egyébként is érdekesek a párkapcsolatainkban, mert sokszor ezek mozdítanak a másik felé, hogy vele végre teljes leszek. De persze a másik sose fogja tökéletesen betölteni a hiányainkat. Lehet, hogy csak húsz százalék marad betöltetlenül, de ha erre fókuszálunk, akkor idővel egyre jelentősebbnek tűnik minden apróság. Olyankor van a probléma, ha jön egy harmadik, aki pont ezekre a hiányokra figyel… és akkor tud robbanni a házasság. Milyen jó, ha tudatosan el tudja valaki engedni azt a húsz százalékot!

Bíztál benne, hogy idővel Zsolt majd megváltozik?

Még az ismerkedésünk elején mondta egy kolléganőm: „Hilda, nehogy azt gondold, hogy meg tudod változtatni.” Én nem akartam megváltoztatni. Mostanában olvastam valahol: „A nő azt gondolja, hogy majd meg fog változni a társa, a férfi meg azt reméli, hogy a nő soha nem fog megváltozni. De végül egyikőjüknek sem lesz igaza.” És nem is volt nehéz ezt elfogadni. Más dolgokat nehezebb volt. Például azt, hogy nem készül a ház. Zsoltnak nem volt erőssége a tervezés, mondhatnám úgy is, hogy képtelen volt előre tervezni. A hegymászó nem bírja elviselni a kereteket, akkora benne a szabadságvágy. Viszont nagyon jól improvizál. S a hegyen ez kell. Hirtelen történnek a dolgok, s azonnal kell jó döntést hozni. Ebben Zsolt zseniális volt. De ez a tulajdonság a hétköznapokban elég idegesítő tudott lenni: nem készül a ház, mert hát ha majd éppen úgy adódik, akkor csinálunk rajta valamit. Ebből azért lehet feszültség. Egy bizonyos szintig elviselem, de amikor itt a két gyerek, és még mindig OSB lapokon járunk, és nincs kanapé, nincs gyerekszoba – hát ezt sokkal nehezebb volt elviselni, mint azt, hogy nem köszönt fel a születésnapomon, vagy nem vesz nekem virágot.

Arra nem gondoltál, hogy te szervezd meg az átalakítást?

De, csak attól megsértődött volna. Ő a férfi, mi az, hogy kiveszem a kezéből az irányítást?

Az első nyolcezresedet sem előzte meg hosszas tervezgetés. Az Alpok után egy évvel már a Himalájára mentél Zsolttal.

Igen. Előbb másztam nyolcezrest, mint négyezrest. Ezek az ausztriai csúcsok háromezer-nyolcszáz/kilencszázasok voltak, és a Kilimandzsárót leszámítva a következő lépés rögtön a Himalája volt.

Zsolt már az első találkozáson mondta, hogy nekem nyolcezresen a helyem. De azt gondoltam, csak bók volt. „Megyünk a K2-re, és jössz velünk” – jelentette ki. Pontosan tudtam, hogy az a világ legveszélyesebb hegye. Úgy volt, hogy a Gasherbrum 1-est és a K2-t másszuk meg egy expedícióval. Ott a helyszínen később változott ugyan a terv, a K2 kimaradt, ami, azt hiszem, isteni gondviselés volt. De tény, hogy oda indultunk, és azt sem tudtam, hogyan készüljek fel. „Arról már lekéstél” – nyugtatott meg Zsolt. De azért havonta mentünk mászni Ausztriába, hogy technikailag készüljek, szokjam a helyzeteket, és jó kondiban legyek majd. Szlovéniában, a Triglavon bivakoltunk is. Nem értünk el semmilyen szállást, és egy ponyva alatt húztuk ki az éjszakát. Azért az ilyesmit nem árt szokni, hogy ne hatezer fölött kelljen először bivakolni az életben.

Tartalom

Előszó (Csoma Sándor)

Bevezetés (Révész Szilvia)

Aki keres, talál

A Kilimandzsáró hava

Hegymászó születik

Randevú a hegyen

Hilda a Himaláján

Pátka, a gyökerek

Aki keres, talál

Egy év „puszta” német földön

A nehéz út

Mindenkinek a maga Makaluja

Gerda érkezése

Új év, új kezdet

A nehéz út

Lhoce

Az utolsó közös év

A Kancsendzönga

Élet és halál között

Ugrás

Verőfényes feketeség

Jövőtlenül

Lejönni a hegyről

Lépésről lépésre

Jézus velünk sír

A harmadik gyermek születése

Új identitás

Hamis értékek, valós küzdelmek

Ugrás

Új álmok

Epilógus

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Sinkáné Zombory Katalin

Tördelés: Lente István

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License