A Merkúr–13 program résztvevőinek, valamint
a múlt és a jövő minden női űrhajósának.

„Mert nem választ szét kérges férfizaj,

sem óceán, sem vihar moraja,

a hegyeken átnyúl sok női kar,

az égbolt hozzánk érkezik haza,

s hisszük, a csillagokig húz a raj.”

(Elizabeth Barrett-Browning)

30 évvel később

Dr. Naomi Lovelace harminc éve egyetlen interjút sem adott.

Valahányszor megkértem, mesélje el, mi történt odafent, azt felelte: aki még nem járt az űrben, annak nem lehet elmagyarázni, milyen érzés.

Ecsetelhetik bármilyen nyelven, bármilyen szép szavakkal. Talán te képes lennél megfogalmazni az élményt, jegyezte meg egyszer – mindig nagyon hízelgően nyilatkozott írói tehetségemről –, de valójában sosem fogod tudni átadni. Ráadásul sokan elítélhetik a döntéseit, azt, hogy mit kockáztatott, és milyen közel járt a végleges megsemmisüléshez. Mondjanak, amit akarnak – jelentette ki. – Már hozzászoktam, hogy gyűlölnek.

Az évek során annyiszor elképzeltem Naomit, ahogy egyedül lebeg odafent, akár egy fehér vessző egy hatalmas, fekete papíron. Óriási, nehéz űrruháját, a vastag kábelt, amely úgy rögzíti az űrhajóhoz, akár egy köldökzsinór. A csendet, amelyet nem tör meg más, csak a saját lélegzete és a rádió recsegése. Ahogy lassan forog, szeme a csillagokra tapad, fényük visszatükröződik arannyal szegélyezett sisakján.

Nem tudom, mit érezhetett az előtte elnyúló végtelenség láttán. Hogy megértett-e valami többet az emberiségről és a helyről, amelyet elfoglal benne. Hogy emiatt döntött-e végül úgy, ahogy döntött.

Láttam a bírósági felvételt a tanúvallomásukról, de ott sem mondott többet, mint amennyi feltétlenül szükséges volt. Az egész világ sóvárogva várta a szavait, hogy próbára tegye őt, akárcsak a többieket.

Naomi a társai között állt a faborítású tárgyalóteremben – olyan más volt ez a meleg, barna ragyogás, mint az Atalanta hófehér, fémes csillogása. Az odafent töltött idő után, azután, hogy jó ideig csak szűrt levegőt lélegeztek, szűrt vizet ittak, és nem láttak semmiféle élőlényt az üvegházban nevelt növényeken kívül, most minden zajosnak és kaotikusnak tetszhetett.

Naomi emelt fővel, szálegyenesen állt tökéletesen rászabott, komoly kosztümjében, rövidre nyírt haja már kezdett visszanőni. Az arcát borító karmolások még mindig nem gyógyultak be teljesen: harminc év után is jól láthatóan virítottak halvány ráncai között. Az arca nyúzott volt: nem csupán azért, amit a csillagok közt látott, hanem amiatt is, amivel szembesült, miután hazaért.

Dr. Naomi Lovelace annyi minden volt már az évek során. Tudós. Bűnöző. Gyilkos. Hős. Népszerű. Népszerűtlen.

Vajon ki lett volna, ha sosem kel útra? Az utazás előtt készült kisfilmeken látszott, hogy Naomi alapvetően is csendes természet, de az ajka körül mindig apró mosoly játszott, mintha titkot őrizne, amelyet szívesen megosztana a világgal. Az egyik videón, amely egy évvel azelőtt készült, hogy elhagyták volna a Földet, épp egy karácsonyi ajándékot bontogat a rá jellemző óvatos, megfontolt mozdulatokkal. Tudós, minden körülmények között. Szilvakékre festett körmeivel finoman felfeszíti a ragasztót, kihajtogatja az ajándékot rejtő kartondobozt a fényes papírból, aztán félreteszi a csomagolást. Kinyitja a dobozt, belekukkant, sötét haja lágyan örvénylik az arca körül. Halk nevetéssel kiemeli a csomagból a hógömböt, amelyet Valerie-től kapott, a mentora pedig szokásos, ferde félmosolyával pillant rá. Évekkel azelőtt, a Kennedy Űrközpontban Valerie már beszerzett egy ilyet, a kis Naomi pedig gyerekként sokat játszott vele. Azt a típust valószínűleg rég kivonták a forgalomból, de Valerie mégis talált valahol egy pontosan ugyanolyat. Naomi megrázza, figyeli, ahogy a kék csillám ködös homályba burkolja az apró kilövőállomáson álló parányi űrhajót.

Amikor elhagyta a Földet, magával vitte ezt a hógömböt. Még most is az éjjeliszekrényén tartja, bár az üveg évekkel ezelőtt megrepedt, a csillámos folyadék pedig elpárolgott belőle.

Nem ismertem ezt a régi valóját. Néha abban sem vagyok biztos, láttam-e valaha bármit is belőle a meteorit-maszk mögött. Igazából nem hiszem.

Az utazás évfordulóján minden évben egy csomó újságíró könyörög neki, hogy nyilatkozzon. Vagy egy kiadó lép velem kapcsolatba, hogy beszéljek helyette, és szívfájdító összegeket ajánlanak fel egy, az Atalanta–5-ről szóló memoárért. Sosem értette senki, miért mond mindig nemet.

Én értem. Naomit sosem érdekelte a pénz vagy a hírnév.

Az évek során sokan igyekeztek kitölteni a történet hézagait, vagy szimplán csak hazugságokat terjesztettek, hogy tönkretegyék az örökségét. Ilyenkor mindig kijelentette, hogy úgyis jobb, ha a múlt ködbe vész – hiszen csak az számít, mi történik azután. Hogy mit építünk a maradványokból és a törmelékből.

Meglepődsz majd, ha elárulom, pontosan milyen szálak fűznek Naomihoz, de nem én vagyok a fontos. Sosem én voltam.

Eredetileg csak egy hétig akartam vele maradni. Egyébként is ritkán látogattam meg – mindig olyan bonyolult volt megszerveznem, hogy elszabadulhassak és láthassam, sokat is kellett utaznom miatta. De én legalább meglátogattam. A család más tagjai felé sem néznek. Az ideje nagy részét egyedül tölti.

Úgy terveztem, hogy holnap indulok, de nagyjából másfél órája, hajnali fél háromkor egyszer csak felébresztett. Fölém hajolt, őszülő barna haja az arcomat csiklandozta, az ujjai karmokként mélyedtek a vállamba.

Sötét szeme tágra nyílt, ahogy azt suttogta: mindent elmond nekem. Az arca vörös volt és könnyes, a hangja nem volt több suttogásnál, az arcomon éreztem kesernyés, forró leheletét.

Hosszan tanulmányoztam a híreket, hogy rájöjjek, mi zaklatta fel ennyire. Egész biztosan letiltja majd a bejövő üzeneteket – az újságírók úgy fognak körözni körülötte, mint a piaci legyek.

Egyébként is feltépik majd a régi sebeket, talán ezért döntött úgy, hogy végre megosztja velem, amit tudni akarok. Jobb, mint ha a sajtó drónjai derítenek fényt rá. Ennyivel tartozik nekem.

Tollért és papírért mentem – anakronisztikus modorosság, de ha kézzel írok, jobban tudok gondolkodni, még úgy is, hogy kész kínszenvedés utólag kibetűznöm az írásomat. Az ötleteimet is kézzel szoktam lejegyezni, aztán igyekszem kibogarászni őket, mielőtt elillannak.

Naomi felkínálhatná nekem ugyanazt a csendet, mint mindenki másnak. Olyan felemás, kacifántos igazságokat, amelyek akár hazugságok is lehetnének. Talán ma este is ezeket hallom majd, de vajon rosszabb lenne-e az igazság, mint az, amit elképzeltem, vagy amit megpróbáltam összerakni a történet darabkáiból az évek során?

Olyan tiszta az éjszakai ég – mintha kiborult tinta volna, csillagokkal pettyezve. Naomi mindig azt mondta, nem számít, milyen sötét van, egy bolygó egének feketéje nem fogható az űr sötétjéhez.

Az elején kezdem, ahogy ő kívánja.

Első fejezet

KILÖVÉS

Michigan, Amerikai Egyesült Államok, Föld

Ha ez egy szokványos kilövés lett volna, nyilván akkor is szenzációszámba megy.

A kiszáradt földre pikniktakarókat terítettek volna, amelyeken napolajfoltos lábak nyújtóznak, az arcokat kalapok és napszemüvegek takarják. Az emberek felemelik fényszűrő maszkjukat, hogy néha bekapjanak egy-egy falat csomagolt nassolnivalót, a gyerekek gyümölcslevet szopogatnak kis, ezüstös zacskókból, mintha ők is űrutazók lennének. A felnőttek persze erősebb italokat fogyasztanak, hogy kicsit csökkentsék a feszültséget, és gyorsabban teljen az idő.

Tíz. Kilenc. Nyolc.

Ha ez egy szokványos kilövés lett volna, a sokaság a kifutópálya mellett sorakozik fel. Izgatott csacsogás nyomja el a hangszórókból áradó bádoghangú zenét, akár egy vásárban. Az emberek elképzelik, hogyan érezhetik magukat most a pilótafülkében szorongó űrutazók, akik torkukban dobogó szívvel várják az indulást. A család és a barátok egész tömege csoportosul a kilövőállomás körül – amilyen közel csak lehet –, és lelkesen integetnek, bár tudják, hogy a szeretteik nem láthatják őket. Az arcukon könnyek húznak sós sávot, és minden erejükkel próbálják kiverni fejükből a Challenger kilövését, amellyel az egyik pillanatban még minden rendben volt, a másikban pedig a szemük előtt vált tűzgolyóvá.

Hét. Hat.

De ez nem volt szokványos kilövés.

Naomi ökölbe szorította a kezét, aztán széttárta ujjait, hogy kicsit csökkenjen benne a feszültség. Szorosan beszíjazva ült a szállítóhajó mély pilótaülésében, a teste hatalmas, alaktalan űrruhába préselve, fején gömbölyű sisak. Az érzékei eltompultak, csupán azt érezte, ahogy a ruha alatt feszülő gyapjú fehérnemű lágyan dörzsöli a bőrét. Semmi szag, semmi hang, füle szorosan betakarva, látása korlátozott a sisak miatt. Minden olyan távolinak tűnt, mintha kívülről figyelte volna magát, és ez az egész valaki mással történt volna.

Öt. Négy.

Most senki sem nézte őket várakozva a Keweenaw-félsziget csúcsán fekvő kilövőállomás mellől. Ez a titkos, hidegháborús rakétakilövések bázisa volt, és ha hallott is róla valaki, azt hitte, már rég megszüntették.

Úgyhogy nem volt semmiféle piknik. Az egykor népszerű falucska most szinte lakatlan volt, savas, barátságtalan kőzethalom, amely nem kedvezett sem a növényzetnek, sem a turistáknak. Nem kígyóztak hosszú kocsisorok a haldokló vagy már halott erdőket átszelő repedezett országutakon. Nem fordultak reménykedő arcok a felhők felé, hogy ámulva kövessék a rakéta kecses ívét, ahogy egyre feljebb, feljebb és feljebb tör.

Épp ez volt a lényeg.

A rakétához erősített űrkapszulában ülő öt nő teljesen egyedül volt. A kilövőállomás sokkal nagyobb volt, mint a testvére, amelyről a NASA kilőtte rakétáit a hatvanas évek végén. Senki sem tudta, mi a terv. A munkát robotok végezték, sőt, magát a kilövést is egy automata vezérlésű mesterséges intelligencia hajtotta végre. Ha fény derül a titokra, leállítják őket, mielőtt elindulhatnának. Más szóval: ha valami balul sül el, magukra maradnak.

Az öt szempár egymásba kapcsolódott a sisak üvegén keresztül. A többiek próbálták elrejteni a félelmet, amely minden bizonnyal a motorok zörgésének ritmusára rezgett a csontjaikban. Naomi tagjai merevek voltak, akár a vas. Két héttel ezelőtt egy sötét, vigasztalan éjszakán érkeztek ide, a világ végére. Önkéntes, összetákolt karanténba vonultak, és attól kezdve minden pillanatukat annak szentelték, hogy felkészítsék magukat az útra. Minden apró zajra felriadtak, ahogy a robotok újra és újra végigtapogatták a rakéta felszínét. Csak a gépekben bízhattak: az emberek túl könnyen becsaphatták őket.

Naomi egészen a kilövés pillanatáig félt attól, hogy lelepleződnek. Értük jönnek majd, kikapcsolják a robotokat, leállítják a visszaszámlálást. Kinyitják az ajtót, és kirángatják őket az űrhajóból, pont, amikor végre elszabadulhatnának. Szinte lélegezni sem mert.

Az öt nő most együtt számolt vissza a kapszulában visszhangzó robothanggal.

Három. Kettő. Egy.

Olyan volt, mintha önként egy bombához láncolták volna magukat, és meggyújtották volna a kanócot. A motorok még jobban felbőgtek. Naomi foga vacogott, az arcbőre szorosan a koponyájára feszült. A rakéta felemelkedett, reszketve imbolygott a kilövőállomás fölött, majd a tűz őrjöngve fellobbant alatta, ahogy a gravitáció ellen küzdve egyre magasabbra tört. A négy másik nő ajkáról, akikre Naomi rábízta az életét, a győzelem sikolya röppent fel, amikor a kapszula irányt változtatott, és gyorsulni kezdett, hogy elérje a kozmikus sebességet. Amint ez sikerül, másodpercenként nyolc kilométeres sebességgel távolodnak el a földkéregtől. Naomi valósággal a székébe préselődött, mintha egy démon nyomta volna a mellkasát teljes erejéből.

Olyan sokszor került veszélybe a küldetés, olyan sok kudarc volt mögöttük. Egy éve még attól félt, sosem következik be ez a pillanat, amelyben az élete értelmet nyer. A két diplomája, a kalapbojtok és a bekeretezett papírok sosem érdekelték, dobozban tartotta őket egy raktárban. Nem számítottak a zabkásaevéssel, megerőltető fizikai és pszichológiai tesztekkel töltött hónapok, a bulik, vacsorák és randik, amelyeket elszalasztott, vagy a kapcsolatok, amelyeket hátrahagyott. Sosem hitte, hogy valaha is eljut az űrbe. Egyikük sem hitte.

Annyi mindent elvettek már tőlük. Az összes nőtől. Naomi és a társai ebben az összeesküvésben most valamit visszaszereztek. Ha tudnák, mi zajlik, a konzervatív politikusok és a médiát irányító zoknibábjaik azzal megvádolnák dr. Valerie Blacket, a Hawthorne Egyetem igazgatóját és csapatát, hogy elloptak egy űrhajót. De azok, akik csak a felszínt látnák, tévednének.

A nők egy egész bolygót loptak el.

Magát a jövőt.

Mögöttük, minden másodperccel egyre messzebb, légszűrő maszkok mögé bújt arcok figyelnék az ablakokon keresztül, hogyan ível át az égen a kapszula. Nem lennének sokan; a legtöbb ember már rég elköltözött oda, ahol még van némi növényzet és tiszta víz. Az újságírók persze dühösen ontanák a szenzációhajhász szalagcímeiket, a történet pedig önálló életre kelne a közösségi médiában. Szemcsés fotókat töltenének fel, reszkető kézzel készített videókat, amelyeken csak némi füst látszana, és egy fényes folt, akár egy üstökös farka.

A hordozórakéta levált a hajóról, a kapszula megállíthatatlanul remegett. Az űrhajó elhagyta a Föld légkörének utolsó kilométereit is, és kinyomult a sztratoszférába. Naomi a gyorsulás ólomnehéz érzéséből minden átmenet nélkül a súlytalanságban találta magát. Az ülése szíjai némán lebegtek a mellkasa körül. A kis játék manó, amelyet Hixon erősített vezérlőpultjához, hogy szerencsét hozzon, lassan forgott és bukdácsolt a levegőben, műanyag arcán groteszk vicsorral.

Naomi egy órán keresztül kapaszkodott a székébe, miközben sebesen suhantak az űrben. A kapszulának nem voltak ablakai: csupán a vezérlőpult kijelzőjét figyelhették.

Hixon keze készenlétben nyugodott a pulton, annak ellenére, hogy az utazás teljes egészében automatizált volt. Halvány, vékony ráncokkal szabdalt bőre szürkéskéken derengett a tompa fényben. Valerie-ből nyugalom és elégedettség áradt. Hart és Lebedeva még mindig az ülésükbe süppedtek, és Naomi nem látta az arcukat, csak a sisakjukról visszaverődő fényt.

Valerie olyan sokat jelentett neki – a főnöke volt a Hawthorne-on, és most a kapitánya is. Sok évvel ezelőtt ő fogadta be a kilencéves Naomit, amikor az apja meghalt, az anyja pedig képtelen volt gondoskodni róla. Ha valaha kiderül, mit tettek, Naomi sosem szabadul meg a nepotizmus vádjától, amely végigkísérte a karrierjét. Pedig egyszer még a Hawthorne-t is otthagyta, hogy bebizonyítsa magának, egyedül is megállja a helyét, de az Atalanta-projekt úgy csábította vissza, akár a szirének éneke.

Valerie saját kezűleg választotta ki az első, kizárólag nőkből álló űrexpedíció tagjait.

Igaz, ezt a csapatot és ezt az utat senki sem hagyta jóvá.

A kormány elhúzta a mézesmadzagot Valerie előtt, szabad kezet adtak neki, hagyták, hogy rengeteg pénzt, tapasztalatot és tudást öljön a projektbe, majd egyszerűen ellopták tőle az ötletet, a legénységet pedig a NASA öt férfi asztronautájával helyettesítették, akiket az utolsó pillanatban hívtak össze. Fizikailag lehetetlen volt, hogy az öt férfi végigcsinálja mindazt, amit ők, a tréningektől kezdve a szimulációkig, és közben az űrhajó minden egyes csavarját megismerjék. De Cochran elnök olyan erősen el volt szánva arra, hogy távol tartja ezt az öt nőt az Atalantától, hogy szó szerint bármire képes lett volna ezért.

Oksana Lebedeva főmérnök és űrhajós a Roscosmost hagyta ott Valerie kedvéért, meglehetősen gyanús körülmények között. Jerrie Hixon, vezető pilóta és matematikus akkor jött el a NASA-tól, amikor Cochran elnök hivatalba lépett. A felesége, Irene Hart követte őt, amikor a cég kirúgta a legtöbb női alkalmazottját, pár hónappal azután, hogy Cochran politikája kezdte kifejteni áldásos hatását.

Nem egy pillanat alatt történt, hanem sok-sok apró pillanat vezetett idáig – lassú és alattomos folyamat volt, akár a jégsapkák olvadása. A nőket egyszerűen kitessékelték a munkahelyeükről, olyan finoman, hogy csak páran vették észre, mi folyik, amíg túl késő nem lett. Nem sokkal később leereszkedett a vasfüggöny: az útlevelüket bevonták, a bankszámlájukat kiürítették. Néhány komor, öltönyös férfi emelkedett hangvételű mondatokat idézett a Bibliából, és bár mindez felületes szócséplés volt, a keresztény-konzervatívok szavazataihoz épp elég. Igazság szerint féltek a nőktől. Vagy ki tudja, talán gyűlölték őket. A kettő nem ugyanaz? Az ország nagy része azt hitte, a mozgalom csupán a szélsőségesek játszótere – egészen addig, míg az egyik nagyhangú férfit elnökké nem választották.

„Becsült érkezési idő az Atalantára: tíz perc” – szólalt meg egyszer csak Hixon röviden. Naomi szinte hallotta, ahogy kattog az agya, a gondolatai pedig csak úgy örvénylenek a szűkös kabinban.

Ekkor a kamerák látóterében végre megjelent a valódi űrhajójuk: az Atalanta. Valerie elmosolyodott. Hixon megengedett magának egy kis győzelmi tapsot, amely alig hallatszott a vastag kesztyűje miatt. Naomi, Hart és Lebedeva csendben ült, és ámulva nézte az eléjük táruló csodát.

Gyönyörű hajó volt. Fehér fémtestének madár alakú középső része sima volt és ragyogó, az orra kecsesen ívelt, négyszeres vastagságú ablakai sötéten ásítottak, az ion- és plazmarakéták pedig szíjakkal megerősítve, engedelmesen simultak az oldalához.

A hajóról három létra vezetett föl a hatalmas, kerek gyűrűhöz – a laboratóriumokhoz, a hajótest farához és a közösségi terekhez –, amelyek úgy vették körül a járművet, akár egy glória. Ha sikerrel járnak, és elhagyják a Föld légkörét, a gyűrű forogni kezd, és mesterséges gravitációt hoz létre. Pont ugyanolyan szerkezet volt, mint az, amelyet a Mars légköre mellé építettek, időzítését az atomórák pontosságához igazították. Amióta rájöttek, hogyan használhatnak fel különféle egzotikus anyagokat új energia előállítására, az Alcubierre-meghajtás és a térhajlítás többé nem csupán hagymázas sci-fi-elmélet volt. Az űrhajó képessé vált összepréselni maga előtt a teret, a háta mögött pedig kiterjeszteni, így a fénynél is gyorsabban haladhatott, anélkül hogy ellenkezett volna a fizika törvényeivel.

Bár számtalan kísérletet végeztek, áthaladtak a gyűrűn és vissza, a Föld országai ódzkodtak attól, hogy a gyűrűt közvetlenül a földi légkör alsó részéhez vagy a Hold köré telepítsék. Ez egyébként nem is volt feltétlenül szükséges a működéshez, de biztosította volna, hogy a hajó a megfelelő helyen legyen, és a kísérleti számítások helytállónak bizonyuljanak. Így hát az Atalanta lassabban, fénysebesség alatti gyorsulással haladt a Mars felé az ionmeghajtású motorjaival, és miután lágyan átsiklott a térhajlító gyűrűn, szó szerint bárhová eljuthattak vele.

A végcéljukhoz is, amely tíz és fél fényév távolságra volt.

A Cavendishre.

Az Atalantát még mindig rabságban tartotta az építőhangár. Roppant, idomtalan szerkezet volt, tele hulladékkal és a Naomi édesanyja által tervezett drónrobotok legutóbbi modelljeivel, azokhoz hasonlókkal, amelyek az imént segédkeztek a hajó lecsatolásában. Múlt héten ezek a kis robotok még fürgén zümmögtek a hajótest körül, gondosan meghúzták az összes csavart, és életet leheltek az űrhajóba. Az Atalantát elég távol szerelték össze a Lunar Gateway Űrállomástól és a Nemzetközi Űrállomástól ahhoz, hogy az ezeken a bázisokon állomásozó asztronauták véletlenül se állhassanak az öt nő útjába.

Az új legénységnek két héten belül kellett volna elindulnia, hogy az Atalantára átszállva a Cavendish felé vegyék az irányt, és kiderüljön, vajon megfelelne-e az emberiség új lakhelyéül. Naomi a NASA-nál töltött évei alatt a nemrég kinevezett Shane Legge parancsnok keze alatt dolgozott. Jól ismerte őt a munkán kívül is, jobban, mint szerette volna – tekintve, hogy a volt férje legjobb barátja volt. Briliáns elme, de rémes vezető, aki szerette, ha a beosztottjai félnek tőle, és folyton viszályokat és piti versengést szított közöttük. Még ha tudományos szempontból véghez is tudták volna vinni az Atalanta-projektet az ő irányításával, mire a Marsra érnek, egész biztosan átharapták volna egymás torkát.

A kapszula közelebb siklott az Atalanta leszállópályájához. Valerie jól ismerte a hajót – a Lockwoood satnya kis biztonsági rendszere nem fogott ki rajta. A NASA és Lockwood nem is gondolt arra, hogy komolyabb védelmet építsen ki, mert eszükbe sem jutott, hogy Valerie el merészeli hagyni a Földet a tudtuk nélkül. Még ha meg is próbálják zavarni a Mars gyűrűjének működését, Valerie távirányítással le tudja tenni a hajót a felszínre. Legrosszabb esetben pedig használhatják az Alcubierre-meghajtót máshol is, bár ahhoz Hixonnak rengeteg extra számítást kell végeznie. És persze jóval kockázatosabb is lenne.

Ahogy a hajó a helyére siklott, a legénység visszafojtotta a lélegzetét. A mérőelektróda összekapcsolta a két járművet. Az ülések sziszegő hang kíséretében elengedték a bennük szorongó testeket. Naomi kifújta a levegőt.

Valerie némán jelzett a társainak, mire az asztronauták kikapcsolták az övüket, és lebegni kezdtek a kapszulában. Naomi csodálkozva mozgatta karját a súlytalanságban.

Lebedeva elhúzta a reteszt, és kinyitotta a kapszula nehéz fémajtaját. Az űrhajósok óvatosan átsiklottak az Atalantába. Az ő hajójukba. Naomi még mindig szűkösnek érezte a helyet – a légzsilip nem volt sokkal tágasabb a kapszulánál. A sötétben az orrukig sem láttak, ám a mozgásérzékelő lámpák rövidesen pislákolni kezdtek, ők pedig a kapszula halvány fénye után hunyorogtak a hirtelen világosságtól.

Csatlakoztak a főhajóhoz, a rakodóközpontot a hajófarhoz, a hidat a hajóorrhoz csatolták, a tartalékaikat pedig a folyosó jobb oldalán helyezték el.

Ahogy elindultak a folyosón, Naomi szomjas szemmel igyekezett befogadni minden egyes részletet. Számtalanszor látta ezt a hajót a szimulációban, és a kétdimenziós képeken vagy a virtuális valóságban tényleg majdnem ugyanolyan volt, mint élőben. Majdnem.

– Minden rendben? – kérdezte Valerie dobozhangon a Naomi füle mellett lévő apró hangszórókból.

Hixon feltartotta a hüvelykujját.

Valerie felemelte a kezét, hogy levegye a sisakját. Göndör, barna haja előreomlott, és a szokásos módon örvénylett az arca körül. Általában szigorú vonásait most széles, elégedett mosoly derítette fel.

Naomi követte példáját, a sisakja hangos szisszenéssel vált el a vállától. Mélyen beszívta a steril, szagtalan levegőt. Végre itt volt: a teste szabadon lebegett, nem tartotta fogva a gravitáció. Mindeddig a NASA Semleges Felhajtóerő Laboratóriumában végzett tesztek alkalmával jutott a legközelebb ehhez az érzéshez, vagy a nullgravitációs repülőkön végrehajtott rövid, harminc másodperces próbarepülések alkalmával. Levette az egyik kesztyűjét, és megérintette a folyosó hűvös, fehér falát. Szilárd. Ez most nem szimuláció, hanem a valóság.

A többiek is leemelték fejükről a sisakot. Naomi ezt a négy női arcot látja mindennap az előrelátható jövőben. A vonásaik hamarosan olyan ismerősek lesznek számára, mint a sajátjai.

Valerie ellökte magát a lépcső falától, és a híd felé vette az irányt. A társai csendben követték, akár a kísértetek. Az Atalanta kicsi, gazdaságos hajó volt, pont elegendő egy hétfős legénység és a készleteik számára, amellyel eljuthatnak a Marsig, a gyűrűig és a Cavendishig. Naomit elfogta a vágy, hogy a levegőben úszva felfedezze a hajó minden sarkát. Most még annyira új volt és szokatlan, de rövidesen nem lesznek titkai előttük.

A hídon egy pillanatra megálltak, hogy megszemléljék az üléseket és a vezérlőpultot.

– Te jó ég! – lehelte Valerie.

Közvetlenül alattuk ott kéklett a Föld.

Nem üveggolyóhoz hasonlított, annál sokkal élőbb látvány volt. A felhők lassan hömpölyögtek fölötte, a nappali és éjszakai fények kettévágták a golyóbist. A sötét oldalon a városok éjjeli fényei ragyogtak. Ott volt Európa, a vakítóan csillogó Párizs, Berlin, Kijev, a nagyvárosokat pedig kisebbek kötötték össze, akár az idegpályák elágazásai. Dél-Európa nagyrészt sötétbe borult nyáron, mert akik megtehették, erre az időszakra Finnországba vagy Észtországba költöztek. Marokkó fölött villámok csapkodtak, messze fönt, északon az aurora borealis derengett a szivárvány minden színében. A napszél árammal teli részecskéi szikráztak a légkörben. Naomi most látta először az északi fényt. A délihez már volt szerencséje egy sarki expedíción az egyetemi éveiben, és csodálatosnak találta – vastag anorákba bugyolálva, némán meredt a horizontra. Ám innen fentről maga volt a megtestesült varázslat.

A Föld másik oldalán a nappali fények felfedték azt, amit az éjszaka elrejtett – hogy az Arktiszon már egy csepp jég sincs. Az Antarktisz nem látszott idefentről, mert ebben az évszakban a Déli-sark folyamatos sötétségbe borult. Nyáron láthatóvá vált volna a hosszan elnyúló, sötét, száraz föld, amelyet néhol óriási, türkizkék tavak pöttyöznek, helyenként akkorák, mint egy-egy kisebb európai ország – az olvadó gleccserek végtermékei. Naomi kíváncsi volt, vajon a Vörös-tengeren nemrég felállított olajfúró tornyok fényei látszanak-e az űrből. Az Antarktisz-egyezményt már jóval azelőtt megszegték, hogy 2048-ban lejárt volna.

A többi kontinens földje túlságosan barna volt és aranyszínű, a növényzet pedig borzasztóan ritka. Egyes részek már egyáltalán nem voltak alkalmasak az emberi életre, a lakható területek pedig kezdtek teljesen megtelni. Az óceánok mélyén még burjánzott némi félig száraz, félig zöld növényzet a homokviharok által odahordott föld és a fitoplanktonok fertőtlenítő hatása miatt. Az emberiség legalább megtisztította a Csendes-óceánt a szemétszigetektől – még szerencse, hiszen, ha nem tették volna, már egyáltalán nem lenne látható az űrből.

Innen nézve nem lehetett letagadni: a Föld csak egy apró, sebezhető égitest a roppant univerzumban.

Odalentről a bolygó hegyei hatalmasak voltak, ám idefentről csupán vékony repedések. A világ, amelyet olyan jól ismertek, nem volt más, csak egy összefüggő, magányos szikla. Valahogyan úgyis életben marad, de a hatalmas élővilágnak már nem ilyen jók az esélyei. Az embereknek végül szembesülniük kell azzal, mennyire törékenyek. Mindössze egy generáción belül kipusztulnak. Kinövik a bolygót, amelyet kiszipolyoztak. És szükségük lesz egy újra.

A nők sisakjukat a kezükben tartva bámultak ki az ablakon. A felszállás ujjongó öröme, a vérükben száguldó adrenalin elpárolgott, most pedig alig várták, hogy elkezdhessék azt, amiért idejöttek. Tudták, mit kockáztatnak, de még sosem szembesültek ilyen egyértelműen azzal, mi mindent veszíthetnek, ha nem teszik. Hogy mi az, amit olyan kétségbeesetten szeretnének megmenteni, hogy elloptak miatta egy űrhajót.

– Olyan régen el akartuk már hagyni a Földet, hogy könnyű elfelejteni: ez csak a kezdet – suttogta Hart. Barna bőre ragyogott a sápadt, kék fényben.

Mennyire ismerte Naomi ezeket a nőket? Együtt képezték ki őket, együtt dolgoztak, de csupán néhány ember volt, akikben egyetlen dolog közös: mindannyian Valerie védencei.

Hixon szeméből könnyek gördültek ki, és buborékba gyűltek az orra tövében. Hart kinyújtotta a kezét, hogy letörölje. Naomi közelebb lebegett az ablakhoz, és rátapasztotta a tenyerét. A jobbján imbolygó Lebedeva arca kifürkészhetetlen volt, mint mindig, éles járomcsontja szinte átütött finom, fehér bőrén. A karantén kezdetén mind leborotválták a hajukat. Hart már hónapokkal korábban megszabadult a copfjaitól, és rövidre vágta a fürtjeit, Hixon pedig tizenkét éves kora óta bubifrizurát viselt. Az orosz nő tüskére nyírta rengeteg, szőke haját, mielőtt lenyisszantotta volna Naomi sötét loknijait. Naomi figyelte, ahogy a fürtök a földre hullnak, és hirtelen rájött: mostantól jó ideig nem veheti magától értetődőnek a gravitációt.

Valerie megengedett magának egy halk sóhajt, majd összeszedte magát.

– Hixon!

A pilóta bólintott, és máris minden idegszálával koncentrált: a katonai háttér mély nyomot hagyott benne. Leereszkedett a vezérlőpult fölé, és elindította a rendszert, amely leválasztja az Atalantát a szerelőállomásról.

Hirtelen egy hibaüzenet harsant fel, hangja fülsiketítően vágott a csendbe. A kék-fehér pulton vörös fény villogott.

Hixon újra próbálkozott. A vörös fény ismét felvillant.

– A Földről akadályozzák, hogy eloldozzuk a hajót. Azonnali beavatkozás – Valerie a hibaüzenetre mutatott. – Ó, ezek az átkozott bolondok. Imádom.

Mintha csak a szavait akarná megerősíteni, egy másik, csipogó jelzés hangzott fel: üzenet Houstonból.

– Vesszük? – kérdezte Hart a körme hegyét rágcsálva.

– Természetesen nem – felelte Valerie. – Lebedeva, Lovelace, szedjétek elő az EMU-kat.

– Nem hiheted, hogy… – nyögte Naomi, miután megtalálta a hangját.

– Kézi hatástalanítás. Beleépítettem a ruhákba. Gondoltam, hogy megpróbálkoznak ezzel a szarral… most majd felküldenek egy Dragont, vagy az űrállomásról jön egy csapat, hogy elkapjon minket. Itt akartok lenni, amikor megérkeznek? Mert akkor most szóljatok.

A Földön ragadt férfiak felől érkező áhítatos csipogásra néma csend volt a válasz.

– Öltözzetek! – Valerie ajka újabb széles mosolyra húzódott, hófehér fogai kivillantak, akár egy ragadozóé. – Űrséta.

Második fejezet

HÁROM ÉVVEL A KILÖVÉS ELŐTT

Sutherland, Skócia

Valerie úgy tűnt elő a ködből, akár egy szellem.

Naomi rögtön felismerte korábbi gyámját, ahogy a nő kilépett a sutherlandi reptér ajtaján, miközben visszagyömöszölte retiküljébe a szolgálati jelvényét. Ez a hátrahúzott váll, ez a magabiztos testtartás egyszerűen összetéveszthetetlen volt.

Naomi zsebre dugott kézzel várakozott a kocsija mellett. Valerie földig érő, sötétzöld kabátot viselt, és egy hatalmas ernyő védte őt az ereje teljében lévő esős-szeles skót időjárástól. Ilyesmit csak turisták használtak: az, aki már elég régen élt Skóciában, jól tudta, hogy a szél úgyis csak kifordítja az ernyőt, és jobb megbarátkozni azzal, hogy egy kicsit vizes leszel.

– Valerie! – Naomi nem tárta ki a karját, hogy megölelje. Valerie Black nem volt ölelkezős típus.

– Szia, Naomi! – köszöntötte Valerie olyan lazán, mintha csak véletlenül futottak volna össze a villája sarkánál a Santa Ana hegyei között, és nem utazott volna az imént ötezer kilométert, hogy eljusson a messzi Észak-Skóciába. Mintha a legutóbbi találkozásuk nem torkollott volna akkora veszekedésbe, hogy azóta, vagyis nagyjából egy éve, nem is beszéltek egymással. – Boldog szülinapot! Gondoltam, elviszlek vacsorázni.

Valerie megállt előtte, Naomi agyában pedig rögtön ezernyi emlék tört felszínre, akár a túlexponált fotók. Az első szülinapja, miután Valerie-hez költözött: egy csendes kilencéves gyerek, akinek füst marta fel a tüdejét, és aki hópelyhekként szálló pernyét látott maga előtt, ahányszor csak lehunyta a szemét. A tortáján nem voltak gyertyák. A tizenkettedik szülinapja egy vidámparkban, ahová Valerie a legdrágább jegyet vette meg, hogy ne kelljen sorba állniuk. Ő nem ment be Naomival megnézni a látványosságokat, inkább megvárta a kijáratnál: azt mondta, veszélyesebb dolgokra tartogatja a rettegését. Valerie szerette a szülinapokat és a karácsonyokat. A másik ember örömtől felragyogó arcát, aztán az enyhe szégyenkezésüket, amikor megtapasztalják a bőkezűségét, amit senki más nem engedhetne meg magának.

Naomi hátranézett a repülőtér csillogó, új üvegépületére, amit még mindig állványzat vett körül. Éppen egy megállapodáson dolgozott a Lockwood számára a Brit Űrügynökséggel. Körülötte már azt suttogták, hogy a legnagyobb versenytársuk igazgatói székére terjesztik fel. Ha meglátják, hogy Valerie itt van…

Mintha csak a gondolataiban olvasott volna, a nevelőanyja kinyitotta a kocsi ajtaját.

– Gyerünk – javasolta. – Nagyon esik.

Naomi beült a vezetőülésre, és behúzta az ajtót.

Az Európai és a Brit Űrügynökség lassan kezdett felzárkózni a NASA mögé a több női munkaerő foglalkoztatásának ügyében. Addig is Naomi egyetlen esélye arra, hogy valaha is az űrbe jusson, az óceán innenső oldalán volt.

Csendben utaztak a ködben úszó tájon keresztül, a szürkületben a porszínű ég lassan lilába fordult. Naomi jól emlékezett, milyen hűvösen reagált Valerie, amikor közölte vele, hogy otthagyja a NASA-t, és jó messzire költözik Houstontól és az ottani gondjaitól. A lila ragyogásban a jég legkisebb maradványa is felolvadni látszott Valerie szigorú vonásain: elkapta Naomi tekintetét, és halvány mosolyt villantott rá.

– Úgy kattog az agyad, hogy idáig hallom – jegyezte meg.

– Cseveghetünk is, ha gondolod. Vagy várjak, amíg készen állsz, és végre megosztod velem, hogy mit keresel itt?

Valerie felnevetett, hosszú nyaka megfeszült.

– Jogos, kislányom. Jogos.

Közben ráfordultak a szeles felföldi utakra. Amikor az autó behajtott a Tongue nevű falucskába, a kis kőházak már sűrű sötétségbe burkolóztak.

Naomi jórészt Amerikában nőtt fel, bár az apja skót volt – talán ezért nyűgözte le mindig az idő és a történelem szele, amelyet szinte érintetlenül őriztek ezek az apró, gazdálkodásból élő falvak és városok. Az évszázadok alatt piktek, gallok és vikingek söpörtek végig Tongue-n, mégis farmerek generációi éltek itt ugyanazokban a házakban, mint az őseik. Úgy tűnt, mintha Skócia ezen részét kevésbé rombolta volna le az idők vihara, bár sértetlennek nem lehetett mondani.

Valerie a két hotel egyikének bárját választotta, Naomi pedig lehúzódott az útról. Miközben besétáltak, a beszélgetés akadozni kezdett. Ahogy beléptek, finom, drága kabátjukról és cipőjükről mindenki rögtön gyanítani kezdte, hogy a hadseregtől jöttek. Valerie-nek pont a helyi közösségi élet szívébe sikerült elirányítania magukat, és itt bizony sokan ellenezték az űrállomás tervét. Voltak, akik azért, mert a rakéták több száz méternyi területet vesznek el a földjükből, és megijesztik a bárányaikat, mások azért, mert az A’Mhoine-félsziget tőzegállománya a felföldi madárvilág természetes élőhelye. A tiltakozások miatt a projekt több évvel elhúzódott, amíg a vadmadár-populáció már amúgy is olyan mértékben lecsökkent, hogy a dolog érvényét vesztette.

Naomi tanulmányozta a madarakat, amikor idejött, kéjesen ízlelgetve a nevüket. Télen kormoránoknak, kis vöcsköknek és vörös cankóknak, nyáron sárszalonkáknak, fekete fejű sirályoknak, pacsirtáknak és réti pipitéreknek kellett volna lenniük itt. Ragadozó madaraknak, vándorsólymoknak, vadászsólymoknak és szirti sasoknak. Hétvégenként a legjobb bakancsában csörtetett a cuppogó mocsarakban, nyakában hatalmas, duplacsövű látcsővel, és próbálta megtalálni őket, de hiába. Egész nap kint mászkált, nyirkos ruhában, remegve a hidegtől, de így is legfeljebb egy-két cingár madarat látott néha-néha. A gépek bizonyos időközönként felhangzó morajlása sem tudta elfedni a madárhangok fájó hiányát.

Naomi gyorsan pislogott párat, és ismét a klub élénk, meleg színekkel berendezett belsejében találta magát. Valerie úgy siklott át az asztalok között, mintha az égvilágon semmi sem érdekelné, a helyiek vizsgálódó tekintete lepergett róla, akár a vidra szőréről a víz. A helyiség közepén választott asztalt, a kandalló mellett. A levegőben füstölt fa, állott sör, főtt hús és az emlékek porának illata érződött. A falon szarvasfejek sorakoztak, agancsaik között pókháló feszült, üvegszemük üresen csillogott. Alattuk fekete-fehér fotók függtek, amelyeken a falu pont úgy nézett ki, mint most. Ez a hely éles kontrasztban állt a repülőtér steril, sima felületeivel, vagy a nagyjából öt kilométerre lévő szolgálati apartmanok friss festék- és gipszkartonszagával.

– Rendben, ki vele! – szólalt meg Naomi, miután leültek, és a pultos kihozott nekik két pohár whiskyt, persze a legjobb fajtából, Valerie számlájára. – Örülök, hogy látlak, de nem két perc eljutni ide. Hogy őszinte legyek, inkább egy üdvözlőlapot vártam.

– Igaz is! – Valerie a táskájába nyúlt, kivett belőle egy fehér borítékot, és Naomi kezébe nyomta. Naomi a borítékon át érezte, milyen vastag a benne lévő lap. Nem nyitotta ki.

A nevelőanyja kortyolt egyet harang alakú poharából, majd letette. Előrehajolt, a könyökét a térdére támasztotta, és szétnézett a helyiségben.

– Ha most bármit megtehetnél, tényleg bármit, mi lenne az? – Valerie delejes személyisége most is egy pillanat alatt, csalhatatlanul beszippantotta Naomit.

– Tudod, hogy mi. Fel akarok jutni – egy pillantás az ablakon át, kifelé. A holdra, a csillagokra.

Valerie félrebiccentette a fejét, szája sarkában mosoly bujkált.

– Volna egy munka számodra, ami segíthet ebben.

Naomi belekortyolt a whiskyjébe. Érezte, ahogy az izgalom szikrái pattogni kezdenek a mellkasában, végigszaladnak a karján, és megbizsergetik az ujjai hegyét.

– Már van munkám – igyekezett könnyed hangon felelni. Ha Valerie megérezte, hogy a másik túlságosan lelkes, önkéntelenül gúnyolódni kezdett, játszott vele, akár a macska az egérrel, míg az ellenfele meg nem tört.

– De te nem erre vágysz. Gyerünk, nyisd ki a borítékot!

A grillrácson át kiáramló füst zavarta Naomit, kaparta a torkát, pedig most muszáj volt tisztán gondolkodnia. A szája kiszáradt. Ivott még egy korty whiskyt, de mintha csak tüzet nyelt volna. Inkább vizet kellett volna kérnie.

Felszakította a világítóan fehér borítékot. Az üdvözlőlap elején a Föld mókás, képregényszerű rajza látszott, fölötte felhők hömpölyögtek, a lent hullámzó tenger vize még kék volt. Naomi közelebb hajolt. Nem. A nagyobb, összefüggő kontinensek helyett ezen a bolygón kis szigetek hevertek elszórva.

Nem a Föld volt.

Kinyitotta az üdvözlőlapot.

Boldog szülésnapot.

Indulás!

V.

Naomi szeme élesen Valerie-re villant.

– Most viccelsz?

Mióta csak Skóciába költözött, Naomi gyakran töprengett azon, min dolgozhat most Valerie. Több alkalommal tárcsázta is a számát, hogy a vitájukat sutba dobva kiderítse, amire kíváncsi. Figyelte őt, megnézte a hírekben, átfutotta a gúnyos, atyáskodó hangú cikkeket, hogy rájöjjön, mire készül.

– Ezzel sosem viccelnék – Valerie közelebb hajolt hozzá. A tűz fénye megcsillant a jó génektől, drága krémektől és injekcióktól feszes, sima bőrén. Senki meg nem mondta volna, hogy már negyvenkilenc éves. A szája sarka ismét felfelé görbült. – Egy új világot ígérek neked, Naomi.

– Cavendish – ahogy kimondta a szót, mintha villám csapott volna belé, az egész teste életre kelt.

A naprendszeren kívüli bolygót nagyjából akkor fedezték fel, amikor Naomi betöltötte a tizenhatot. Ahogy megpillantotta az égitestet a képernyőn Valerie nappalijában, a lelke legmélyéről tört fel a vágy, hogy egyszer eljusson oda. Valerie nevetett, és azzal cukkolta, vigye magával őt is. Később kiderült, hogy halál komolyan beszél. Nem sokkal ezután a Hawthorne nehéz helyzetbe került, és Valerie-nek be kellett zárnia a gyógyszerészeti leányvállalatait, köztük a Havent is, amely azzal vívta ki a kormány haragját, hogy élő, klónozott organizmusokat hozott létre. A növekvő embriók ezután hírességekhez kerültek, akik elég gazdagok voltak, hogy megfizessék ezt a prémium szolgáltatást – Naomi jól emlékezett a mosolygó, kikent-kifent celebritásokra; egyik kezük büszkén az előttük álló tartályokon nyugodott, amelyekben sűrű folyadékban ott lebegtek az embriók, a másikat pedig kisportolt, lapos hasukon pihentették. A bérszülőség következő szintje. Valerie eredetileg úgy tervezte, az űrben neveli majd tovább a magzatokat, mikrogravitációs környezetben, ahol nem lett volna szükség a fejlődésüket elősegítő szerekre, amelyek roncsolhatják a szöveteket.

De az álmait jóval azelőtt összetörték, hogy a szolgáltatás széles körben megfizethetővé válhatott volna. Pedig hát nem hasznosabb így elérni, hogy a nők a munkahelyükön maradhassanak? Ehelyett azonban Valerie-nek ki kellett rúgnia a Haven igazgatóját – feláldozta őt, hogy mentse a saját bőrét. Megduplázta a robotokkal és a mesterséges intelligenciával kapcsolatos befektetéseit; végül ez utóbbi tette fel a Hawthorne-t a térképre, Valerie pedig a régi tervek helyett a csillagközi űrutazás témájára koncentrált.

Bár Naomi már csaknem harmincéves volt, és rég maga mögött hagyta a tinédzseréveit, ő és Valerie most sem jártak közelebb a Cavendishhez, mint akkor: több mint tíz fényév távolság feszült közöttük. Az űrállomások legénysége számtalan tesztutazást hajtott végre, és mintákat is nyertek a bolygóról, de, bár többször is felmerült, hogy embereket küldjenek oda, Naominak esélye sem lehetett. Főleg, amióta a világ így megváltozott.

A Holdban vagy a Marsban még reménykedett, esetleg a Titánban is, de messzebbre egész biztosan nem juthat soha. Rég beletörődött, hogy a Cavendishről hozott mintákkal való kísérletezésnél közelebb életében nem kerül a bolygóhoz.

– Ne csúfolódj velem, V. Sosem hagyják, hogy odamenjünk, még akkor sem, ha rájössz, hogyan tehetnénk!

A hírekben is leadták a NASA legutóbbi fiaskóját – egy patkányokkal teli szonda ugyan egy darabban tért vissza, de minden egyes rágcsáló jéggé fagyott benne.

– Jerrie Hixon is csatlakozott hozzánk – intett Valerie válaszul.

Naomi felvonta a szemöldökét: nagy hatást gyakorolt rá a hír. Jól emlékezett Hixonra. Lenyűgöző pilóta. Lenyűgöző elme.

– Ő felel a számításokért. Biztos vagyok benne, hogy a térhajlítóval egy csillagászati egység alatt elérhetjük a Cavendisht. A kormányt csak bízd rám. Te azért kellesz, hogy biztosítsd az ellátásunkat az út során. Jól hallottad: kellesz, Naomi. Senki más nem képes arra, amire te.

Naomi mellkasában fellobbant valami fényes, fehér és forró láng, akár a napfény az első, nyári napok reggelén. Szinte elállt a lélegzete, olyan erővel tört rá a döbbenet és a mohó vágy. Cavendish. Elmehetne a Cavendishre.

Körülöttük a levegőben a munka után betérők halk, folyamatos duruzsolása hömpölygött.

– Nem mondhatom fel a szerződésem. – Naomi remélte, hogy még mindig hűvösen cseng a hangja.

Valerie torkából mély, gúnyos kis nevetés tört fel. Tudta, hogy a nevelt lánya horogra akadt.

– Ha a Lockwood a nyomodba ered, számos módon le tudom szerelni. Most őszintén, Nomi – váltott át okosan Naomi gyerekkori becenevére –, eszedbe jutott már valaha, kinek dolgozol? Az a pasas tényleg elcseszett dolgokat művelt.

Akárcsak te, akarta mondani Naomi. Minden vállalat pontosan ugyanolyan. Ám amíg békén hagyták, és fizették a kutatásait, Naomi igyekezett nem gondolni a sötét üzelmeikre. Tudta, hogy kiváltságos helyzetben van, és ugyanolyan bűnös, mint ők, hiába is próbálja elfordítani a fejét.

– Hadd mutassam meg az adatokat és azt, hogy hol tartunk most – folytatta Valerie. – Vegyél ki szabadságot, és gyere velem Kaliforniába. Legalább nézd meg az Atalantát, muszáj! A következő három hónap során kiküldjük a Földön összeszerelt alkatrészeket az űrbe. – A szeme úgy ragyogott, mintha füstös, faborítású mennyezet helyett most is az ég tárulna elé.

Egy igazi űrhajó. Nem egy sikló, nem egy műhold, nem egy rakéta. Egy jármű, amelyet azért építettek, hogy az űrben utazzon, és elszállítsa az embereket egy másik naprendszerbe. Arra a bolygóra, amely elrejtőzött a földi radarok elől, a Hubble adatai között, míg csak a James Webb-teleszkóp részletesen az emberiség elé nem tárta.

Naomi a sutherlandi laboratóriumára gondolt. Remek, jól felszerelt hely volt, nem úgy, mint a régi laborjaik a NASA-nál vagy a Hawthorne-nál. Két projektben is részt vett épp: a hidroponikus növénytermesztés tökéletesítésében a Nemzetközi Űrállomás és a Gateway számára, valamint a Marson termeszthető növényfélék kutatásában. Végül is a munka nem sokban különbözött attól, amit a NASA-nál végzett.

Az európai űrutazók jelenleg az általuk felhasznált élelmiszer negyven százalékát önmaguknak termelték meg az űrállomásokon, és Naomi remélte, hogy jövőre sikerül ötven százalékra feltornázni ezt a számot. Mikrogravitációs környezetben nehezebb volt a növénytermesztés. Jó ideje folyt a szóbeszéd egy gravitációs gyűrűvel felszerelt új űrállomás építéséről, amennyiben a partnerországok nem civakodnak tovább a forrásokon. Jó munka volt. Fontos munka.

De ha őszinte akart lenni magához, ez a feladat az íróasztalhoz kötötte. A NASA vonakodva meghajolt a kormányzati nyomás előtt – a nőket kizárták az űrutazás gyakorlati részéből, és leginkább csak szervezéssel, kutatással és csoportban végzett, tudományos projektekkel foglalkozhattak. A Brit Űrügynökség gerince nem roppant meg, de Naomi a lelke mélyén rég tudta, hogy sosem kerülhet fel azon rakéták egyikére, amelyeket nap mint nap lát. A saját biztonságuk érdekében, hangsúlyozták a férfiak, miközben számolatlanul pazarolták a nők képességeit, hogy ők biztonságban érezhessék magukat.

Valerie másokat is megkérdezhetett volna. Talán akadtak volna magasabban képzett tudósok is. Senki nem képes arra, amire te.

A veszekedésük ellenére, az egyévnyi csend ellenére Valerie még mindig őt akarja. Naomi a whiskyvel a kezében az ablakhoz lépett. Valerie hagyta. Keresztbe tette a lábát, és úgy tett, mintha a laminált étlapot tanulmányozná.

A vastag felhőtakaró miatt nem lehetett látni a csillagokat, de Naomi egy pillanatra engedélyezte magának, hogy elképzelje, milyen lehet odafentről nézni az alatta elterülő világot. Gyerekkora óta egy ilyen lehetőségre vágyott, és még az sem tántorította el, amikor látta a közvetítésekben, hogyan lobbannak csillaggá a különféle űrhajók. Botanikát tanult, asztrobotanikát, gépészmérnöki tudományokat és asztrofizikát. Tudott oroszul, és felületesen kínaiul is. Mindezt egyetlen célért, amely napról napra messzebbre sodródott tőle.

Újra az asztalhoz lépett, és letette az üres poharat.

– Másodparancsnok akarok lenni.

Valerie szélesen elvigyorodott, majd éleset füttyentett, mire több asztaltól is feléjük fordultak.

– Szívesen tenném, te is tudod, de attól tartok, ez a poszt már Hixoné. Katonai tapasztalata van, és részt vett az Ares-programban is.

Naomi válla megrogyott.

– De – folytatta Valerie, aki pontosan érezte védence csalódottságát –, tudod, hogy mindig odafigyelek arra, amit mondasz. Kompromisszum?

Naomi az ajkába harapott, és felé nyújtotta a kezét.

Valerie halkan felnevetett, de a kézfogása vezérigazgatóhoz méltóan erős és határozott volt. Aztán újra leolvadt róla a professzionális máz, és ismét füttyentett egy nagyot.

– Ez még több whiskyért kiált!

– Már az érkezésed előtt tudtad, mit felelek majd – jegyezte meg Naomi.

– Igen, de gondoltam, udvarias leszek, és megkérdezem. Téged is illendőségre neveltelek, nem?

A vitájukat nem is említette. Láthatóan eldöntötte, hogy úgy tesz, mintha meg sem történt volna, és Naomi tökéletesen elégedett volt ezzel.

Ez a projekt ezerféleképpen torkollhat katasztrófába. Milliónyi akadály tornyosul előttük. Ám ezen az éjszakán, amikor a Hold ezüstös fénnyel vonta be a felhőket, a whisky pedig jólesően melegítette a két nő bensőjét, Naomi úgy érezte, semmi sem állhat az útjukba.

Amikor kiszálltak a kocsiból az űrállomás gipszkartonból felhúzott szolgálati lakásánál, Valerie elkísérte Naomit az ajtóig. Mielőtt visszatérne Los Angelesbe, meg kell ejtenie pár találkozót Londonban. Előrehajolt, és egy hosszú pillanatra Naomi homlokához nyomta a homlokát.

– Boldog születésnapot, Nomi – suttogta.

Naomi tudta, ennél közelebb sosem lesz ahhoz, hogy bocsánatot kérjen.

Aztán Valerie elment.

Harmadik fejezet

3 órával a kilövés után

126 nap távolságra a Marstól

249 nap távolságra a Cavendishtől

Hetekig kellett volna készülniük egy űrsétára, nem csupán pár óráig. Természetesen a szimulációk és az űrruhában megvalósított medencés gyakorlatok némileg felkészítették őket, de ez persze nem volt ugyanaz. A menekülés lehetősége minden egyes űrben töltött perccel távolibbnak tűnt. Az űrhadosztály most még bármelyik percben elkaphatja, akár a pillangókat a lepkehálóval, hogy visszarángassa őket a Földre.

Valerie harminc százalékra tekerte le a légnyomást az Atalantában, hogy amikor áthaladnak a légzsilipen, csökkenjen a légbuborék kialakulásának esélye. Ettől még kockázatos terv volt, és a fedélzeten mindenki tudta ezt.

Naomi az arcára illesztette a maszkot, és a szokásos oxigén-nitrogén keverék helyett érezhetően tiszta oxigént lélegzett be. Lebedeva vele szemben lebegett, az arcát alig lehetett látni, a ruhájából csövek vezettek a tartalék oxigéntartályig. A fejét és a nyakát abszorbens ruha borította, a fejmikrofon kábele követte az arccsontja vonalát. Kék szemében komoly kifejezés ült, szőke szemöldöke kérdőjellé kunkorodott, ahogy pislogás nélkül az űrbe vezető fedélzeti nyílásra meredt. Kilenc perc. Mindannyian szinte elvesztek a pufók űrruhájukban, Naomi karja úgy lebegett az oldala mellett, akár egy piruettre készülő balerináé.

Naomi mindig is túlságosan műszaki és lélektelen elnevezésnek tartotta az „űreszközön kívüli mobil egység” kifejezést. Ám a tudósok egy ideje már nem szívelték a poétikus, mítoszokból és legendákból eredő elnevezéseket, ehelyett az elképesztően tárgyilagos, betűkkel és számokkal ellátott, vagy egyszerűen csak rémesen nyilvánvaló nevek mellett tették le a voksukat. Naomi gyerekként valósággal nevetőrohamot kapott, amikor meghallotta, hogy a chilei Atacama Sivatagban felállított új teleszkópot nemes egyszerűséggel Nagyon Nagy Teleszkópnak nevezték el. És hát végtére is tényleg az volt.

Valójában a testét jelenleg egy apró, emberformájú űrhajó fedte, amelyet a legmodernebb űrtechnológiával készült anyagból varrtak, a felső részét kemény üveggyapot-réteg borította, a hátába pedig létfenntartó rendszert építettek be – Naomi valósággal úgy érezte magát, mint egy Mount Everestre tartó hegymászó. Ám még így is úgy tűnt, túl gyenge és kiszolgáltatott a végtelen űrrel szemben. Ha már az űrhajójukat Atalantának hívják, ő – persze csupán a fejében – Argónak nevezte el a remekbe szabott kis űrruhát.

Naomi és Lebedeva között Hixon lebegett. A beépített szenzoros egység ellenére kétszer, majd harmadszor is ellenőrizte az öltözékeket, némán, babonás tisztelettel végigsimított minden illesztésen, minden varráson. Ő segített mindenkinek belebújni az űrruhába, és a sisak felvételén kívül a folyamat összes lépését felügyelte.

Naomi lassan megnyugodott, és várakozóan figyelte az ajtót. Nem gondolkodott azon, mi minden sülhet el balul, és nem engedett a borzongató izgalomnak sem, amely felelőtlenné tehette volna.

– Kész vagytok? – kérdezte Hixon a sisakjával a kezében.

– Igen – a saját sisakja szinte minden hangot elzárt Naomi elől. Hixon megerősítette a csatokat, még egyszer ellenőrizte, minden rendben van-e, majd Lebedevához lépett, és nála is végigcsinálta ugyanezt. A sisakon belül futó egyik cső arra szolgált, hogy leszívja a fölösleges nedvességet, a másik pedig arra, hogy lélegezni lehessen rajta keresztül abban a nem túl valószínű esetben, ha a sisak megtelne vízzel. Ez megtörtént már pár űrutazóval, de szerencsére túlélték.

Az űrruha nehéz volt, de a mikrogravitáció miatt Naomi szinte súlytalannak érezte a karját. Kinyújtotta maga előtt, és elbűvölve nézte szinte banánvastagságú ujjait. Ezek az ujjak hamarosan szerszámokat ragadnak meg, küszködnek az apró motoralkatrészekkel, és olyan gyorsan dolgoznak majd, ahogy csak tudnak, anélkül hogy a gazdájuk veszélybe kerülne. Csupán tíz sínszöget kell kihúzniuk, és az Atalanta szabad lesz.

– Hallotok? – hangzott fel Valerie recsegő hangja a sisakok mikrofonjából.

– Tisztán és hangosan – felelte Naomi.

– Pozitív – tette hozzá Lebedeva.

– Sok szerencsét – mondta Hixon. Még egyszer megpaskolta a vállukat a ruhán keresztül, majd eltűnt az ajtó mögött, amely hangos kondulással csukódott be mögötte. Lebedeva és Naomi egymás felé fordultak, lábuk úgy taposta a levegőt, mintha vízben lettek volna. Naomi engedélyezett magának egy lassú bukfencet. Lebedeva tőle szokatlan módon felnevetett, és követte példáját. Egymás szemébe néztek, aprót bólintottak, majd az ajtó fogantyúja felé nyúltak.

– Nyissátok ki az ajtót! – parancsolta Valerie.

Lebedeva felmordult, eltekerte a kereket, és az ajtó kinyílt. Végtelen sötétség tárult eléjük. Ő ment előre, óvatosan kidugta fejét a hajóból. Az űrséta más-más pillanatban kezdődött a két űrhajós számára. Oroszországban már abban a másodpercben kezdetét vette, amikor kinyílt az ajtó, Amerikában viszont csak akkor, amikor az asztronautának legalább a feje az űrhajón kívülre került. Lebedeva a hozzá legközelebb lévő külső fogantyúhoz pányvázta magát, fehér alakja egy hosszú percig csak lebegett odakint a sötétben, majd eltűnt a szemük elől. Naomi kihúzta magát, és a légzsiliphez úszott.

Pont olyan volt, amilyennek megálmodta, erre az érzésre mégsem tudott igazán felkészülni. Erre a határtalan sötétségre. Semmi nyomás, semmi hang, csak a fekete végtelen fölötte, alatta, ameddig a szem ellát. Az Atalanta eltakarta a Napot, így az űrruhába épített, csúcstechnológiás fűtőrendszer ellenére is fázott. A műszerek szerint mínusz 121 fok volt idekint. Ám hamarosan, amint ő és Lebedeva felmásznak az űrhajó tetejére, a szerelőközponthoz, a hőmérő higanyszála villámgyorsan felszökik minimum plusz 121 fokra.

Naomi megragadta a pányvát, bár az szorosan rögzítve volt a csípőjéhez és a fogantyúhoz is. Két kötele volt, az egyikkel mozogni tudott, a másikkal pedig bármikor visszatalálhatott az űrhajóhoz. Ez volt az első és legfontosabb, amit a tréningen elmondtak nekik: hogy mindig figyeljenek a pányvákra. Ha a kötél elszakad, véged. Senki sem hoz többé vissza. Egy űrhajós pár évvel ezelőtt elvesztette a köteleit a Nemzetközi Űrállomás mellett, és mire szélsebesen összeszedtek egy mentőalakulatot, már túl késő volt. Örökre eltűnt, a teste minden bizonnyal szénné égett a légkörben. Az ember a világ legkisebb meteorja.

Idekint lebegni hasonló érzés volt, mint a tengerparton állva nézni a gyönyörű, de könyörtelen tengert. Az áramlat egy pillanat alatt elsodorhat, szenvtelenül és véglegesen. Ebben a percben Naomi megértette, mit jelent, amikor valaki „a szíve mélyéig megdöbben”, és megtalálta a helyét elméjében a „magasztos” kifejezés is.

– Naomi – hallatszott Valerie parancsoló, megnyugtató hangja, ő pedig rögtön újra a feladatra koncentrált.

– Követem Lebedevát – felelte.

Lassan elindult, kezével folyamatosan a kötelet markolta, majd a fogantyúhoz érve feléje nyúlt. A lába mögötte lebegett, taposta a semmit, olyan érzés volt, mintha balettozott vagy úszott volna. Közben persze egyikhez sem hasonlított. Még előrébb lebegett, lélegzetvétele visszhangzott a sisak belsejében, összecsengett Lebedeva mikrofonból hallatszó sóhajaival.

A kozmonauta elérte a hajó elejét, és eltűnt Naomi látóteréből. Még csak utána sem tudta fordítani a fejét: a sisak foglya volt.

A hajótest fehér burkolatán megcsillant a Nap fénye. Szerencsére csupán némi űrszemét rongálta meg enyhén a felszínét. Naomi végighúzta kezét a fémen. A Nap aranyfénye áttört a Föld légkörén, majd lassan elérte az űrruháját is. Már attól melege lett, hogy a fogantyúkba kapaszkodva továbblendült. A hátán, a hónaljában kis tócsákba gyűlt az izzadtság, a gyapjú alsóruha lehetőségeihez mérten küzdött vele. Leeresztette a sisak ellenzőjét, hogy védje a szemét.

Lebedeva egy pillanatra megállt, vízszintesen kinyújtotta a lábát maga előtt, és megszemlélte a haldokló Földet. Naomi melléje siklott.