Kubatov Gábor — Új korszak

Az első tíz év

Erkölcs, Erő, Egyetértés

Kubatov Gábor – Új korszak – Az első 10 év

A kiadvány megjelenését a
Provident Pénzügyi Zrt. támogatta.

Kiadja:
Albert Flórián Labdarúgó Utánpótlás és Sportalapítvány
1091 Budapest, Üllői út 129.
www.albertalapitvany.hu
2021

Szöveg: Kubatov Gábor
Szerkesztő: Czégány Pál
Vezető szerkesztő: Volly György
Borító: Berta Zoltán
Statisztika: Tobak Csaba, Vincze József, Keresztes Péter
Fotó: Békefi András, MTI, családi archívum,
köszönet a Fotósarok munkatársainak
Nyilatkozatok: Budai László, Boldizsár Márton, Hatos Szabolcs, Őri Patrik
Korrektúra: Koczó Dávid

ISBN 978 615 01 2359 2

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Életem legnagyobb mérkőzése a Fradi szolgálata

A legnagyobb mérkőzések előtt minden tettemet, cselekedetemet annak rendelem alá, hogy kipihent legyek, testileg és lelkileg is készen álljak arra, ha győzünk, ha kikapunk, példát tudjak mutatni mindenkinek, akinek csak tudok. Fradi-elnökségem egyik legnagyobb jelentőségű összecsapása 2020 szeptemberének végén a Molde elleni Bajnokok Ligája-párharc visszavágója volt. Az első meccs 3-3-as eredményét követően a találkozó tétje nem volt kevesebb, mint hogy 25 év után ismét a csoportkörbe jussanak a férfi labdarúgók. De ez akkor is csak egy meccs volt. Életem egyik legnagyobb mérkőzése azonban még most is tart. A Fradi szolgálata, amely azon az estén nem ért véget. Sőt, úgy érzem, mintha tíz év után új korszak kezdődne.

Amikor olyan csata előtt állunk, amely nagy jelentőséggel bír, általában megadom a módját a meccs előtti ráhangolódásnak. A mindennapjaimat az jellemzi, hogy alapvetően sok feladatot kell megoldanom, rengeteg döntést kell hoznom, ebben nincs különbség a hétköznapok és a hétvégék között. Általában mindig sűrű a naptáram. De ez a Molde elleni meccs kiemelkedett az összes többi közül. Egy magyar bajnoki rangadó előtt, vagy akár a Magyar Kupa-döntőket megelőzően sem készültem annyit, mint akkor, azon a szeptemberi napon. Az ilyen meccsek előtt, amelyeknek eredménye nagy mértékben befolyásolja az életünket, általában nem szervezek sok programot. De ami igazán ritka, hogy ilyen napokon nem kelek fel korán, holott kifejezetten keveset szoktam aludni. Ilyenkor többet pihenek és egész nap arra törekszem, hogy a szokásosnál kevesebbet idegeskedjek.

Kevesen tudják, hogy oldtimer autókat újítok fel, az egyik kedvenc foglalatosságom, amikor ezeken a járműveken dolgozhatok. Kétkezi munka, alázatra, precizitásra, türelemre, koncentrációra, kitartásra tanít. A Molde elleni meccs napjának délelőttjén is dolgoztam egy keveset a kocsikon. Az ilyen napokon soha nem szoktam kapkodni, rohanni, a meccsre is időben érkezem meg, tehát nem úgy kell elképzelni, hogy a találkozókra csak beesem. A Molde ellen is így készültem fel: nem keltem korán, igyekeztem egész nap nyugodt maradni, majd időben, kényelmesen elindultam a Groupama Arénába. Nekem ez kell ahhoz, hogy erőt tudjak gyűjteni. Nekem ez kell ahhoz, hogy egy klub elnökeként legyen elég önuralmam a lelátón, hiszen, ha te vagy egy klub első embere, akkor a te viselkedésed határozza meg az egész klubét. A kollégáid úgy fognak viselkedni, ahogyan te is. És ha a kollégáid, akkor az edzőid, a játékosaid, a szertárosod is…

Olvastam egy véleményt, miszerint ha egy liga leggyengébb csapata a legerősebb ellen játszik, akkor is mindig benne lesz a találkozóban egy olyan harminc százalékos szerencsefaktor, amit nem lehet befolyásolni. Hiába te vagy a jobb papíron, ennyi esélyed mindig lesz a vereségre, és fordítva is: ha esélytelennek tűnsz, elvileg mindig van 30 százalék sanszod a sikerre. Szóval, ha egy vereségnél összeomlasz a klubod első embereként, akkor a kollégáid sem fogják tartani magukat. Éppen ezért az ilyen nagy meccsek előtt nekem is rendesen fel kell készülnöm, hogy erőt tudjak majd adni a többieknek. Volt alkalmam ehhez hozzáedződni Bosznia, Albánia, Dánia csalódást keltő eredményei után. Jó pár olyan esztendő volt, amikor egy-egy ilyen fontos kilencven perc után bele kellett néznem a kollegáim szemébe, és azt kellett mondanom, hogy rendben, most valóban közel voltunk a sikerhez, de még nem tettünk érte eleget. És ahhoz, hogy legalább eddig a pontig el tudjunk jutni, ahol most elbuktunk, ahhoz ugyanolyan megfeszített tempóban kell dolgoznunk ismét, ahogyan azt a bekövetkezett kudarcig tettük. Volt néhány év, amikor a focicsapatnak nem sikerült sem a bravúr, sem a kötelezőnek mondott győzelem, rendre elbuktunk, ott álltunk azzal a tudattal, hogy ismét kiestünk, hogy lassan már a barátaink is kezdenek elfordulni tőlünk, nekünk pedig nincs más lehetőségünk, mint hinni magunkban, és újra nekilendülni a feladatnak, újra feltenni az életünkből erre háromszázhatvanöt napot. Az évek így gyűltek szépen össze egy évtizeddé. A kitartásunk alaposan próbára lett téve, de nem adtuk fel, és véghez vittük azt, amire vállalkoztunk. Eljutottunk a célig.

A vallásom miatt sem vagyok babonás. Római katolikusként nálunk ez nem elfogadott, távol is tartom magamtól ezeket a hiedelmeket. A Bajnokok Ligája selejtezői alatt is mindössze egy szokás alakult ki. Már az első BL-selejtező során is úgy hozta az élet, hogy a Groupama Aréna főépületében levő kávézó előtt ült a legnagyobb Fradi szurkolói portál, az ulloi129.hu egyik szerkesztője, Huber Szebasztián, aki megkérdezte, hogy mi a megérzésem? És erre én mindig azt válaszoltam: nyugalom, minden rendben lesz. Ezt az összes hazai BL-selejtező előtt eljátszottuk, így volt a Djurgarden, a Dinamo Zagreb, majd a Molde elleni találkozót megelőzően is. Utólag be kell, hogy valljam, nem minden esetben mondtam a legnagyobb magabiztossággal azt, hogy minden rendben lesz. De ezt ott legbelül csak én érezhettem, mert kifelé úgy kellett viselkednem, hogy meg tudjam nyugtatni a környezetemet. Mire odaérünk, hogy a Ferencváros labdarúgócsapata odaáll a középkezdéshez, és várja a bíró sípját, hogy elinduljon a meccs, addigra már a klub minden részlege megtette a maga dolgát azért, hogy a játékosoknak a lehető legnagyobb esélyük legyen nyerni. A pályakarbantartó gondozta az edzőpálya, az Aréna gyepét, azok, akik az étkezésért felelnek, a legjobb ételt tették a labdarúgók elé, a pénzügyes elkönyvelt mindent, hogy időben megérkezzenek a fizetések, a médiások megírták a cikkeket, kitették a videókat, a takarítók tökéletes rendet és tisztaságot teremtettek. És akkor eljön az a pont, amikor a játékosokon és a szakmai stábon múlik, hogy mi lesz a sorsunk. Ezek valóban erős kilencven percek, amikor a szemed előtt dől el minden, és látod, hogy milyen lesz a következő egy éve a Fradi Családnak. De a klub első embereként mégsem idegeskedhetsz a lelátón. Ugyanis attól nem lesz jobb neked…

Ha vezető vagy, akkor neked kell tudnod hitet adni a többieknek. Olyan ez, mint a pályán: ha a csapattársaid látják, hogy gyenge vagy, akkor ők is gyengék lesznek, és a végén kikaptok. Nem tudok másra gondolni, nekem erősnek kell maradnom. Ha egy vereség után elgyengülök belül, és ez meglátszik rajtam, akkor a munkatársaim is bizonytalanok lesznek, átveszik ezt az érzést. Régen a Fradiban a kollégáim elfértek egy asztalnál, most pedig már annyian vagyunk, mint egy nagyvállalatnál. Ha egy ekkora szervezetben az első ember bizonytalan, tanácstalan, akkor mindenki az lesz mögötte. Nekem éppen ezért mindenkinek erőt kell adnom. Akkor is, ha egy-egy kiábrándítóbb kudarcot követően én is azt érzem, hogy a hitem nem a legerősebb, a célom mégis az, hogy erőt adjak a körülöttem levőknek. De megéri erőt adni, még akkor is, ha olykor mérhetetlenül nehéz. A futballal kapcsolatos racionális döntéseket sem könnyű minden esetben meghozni és kimondani, pláne, ha azt a bizonyos harminc százalékos bizonytalansági faktort figyelembe vesszük. Hiszen ez az a szám, ez az az arány, ami miatt egy gyengébb csapat is képes lehet legyőzni egy erősebbet. Azt hiszem, ezért nézzük már több mint száz éve ugyanazt az előadást ilyen megszállottan. Ezért nem unjuk. Pedig már több mint egy évszázada mindig tizenegy játékos kezdi meg a küzdelmet tizeneggyel szemben, lényegében ugyanakkora pályán, közel ugyanolyan szabályok mellett. Elég harminc százalék szerencsefaktor, hogy újra és újra leüljünk szurkolni. Mi pedig természetesen nyomozzuk azt a harminc százalékot, kutatjuk, igyekszünk megérteni, hogy minél nagyobb esélyünk legyen a győzelemre. Ez az a százalékszám, ami miatt öntheted mértéktelenül a pénzt az egyesületedbe, mégsem egyértelmű, hogy a tied lesz a világ legjobb csapata. Ez a futball csodája. Nincs általános képlet vagy recept, amit ha megcsinálsz, akkor garantáltan sikeres vagy. Sokáig, kitartóan kell járni a saját utadat, akkor is, ha már senki nem bízik abban, hogy eléred a céljaidat, akkor is, amikor mindenki ellened fordul, és mindenki mosolyogva várja a bukásodat. Szóval, ezért van az, hogy tartanom kell magamat a lelátón, akkor is, ha győzünk, és akkor is, ha veszítünk. Akkor is, ha huszonöt éve nem látott bravúrt érünk el, vagy ha olyan kudarcba szaladunk bele, ami után már azt érezzük, hogy nagyon nehéz újra elkezdeni.

Van a fejemben egy kép, egy érzés, egyfajta futballkultúra, ami természetesen az általunk európainak vélt futballkultúrából fakad és közel azonos vele. Az általam megálmodott ferencvárosi futballkultúrának része az is, hogy miként veszítünk, és miként győzünk. Mert nemcsak az a fontos, hogy a kudarcot, a vereséget hogyan dolgozod fel, hanem az is, hogy amikor egy felfoghatatlan siker jön, amikor eléred a legmerészebb álmodat, a vágyaidat, akkor hogyan viselkedsz. Éppen 2020-ban volt huszonöt éve, hogy utoljára bejutottunk a Bajnokok Ligája csoportkörébe. Egy évszázadnak a negyedét várta ki a Fradi Család azért, hogy ez újra megtörténjen. Én is. A klub elnökeként pedig már a kezdetektől fogva felelősséggel tartoztam azért, hogy ezt elérjük.

Amikor 2018-ban a Vidi kifutott a Groupama Aréna gyepére az Európa Liga himnusza alatt, akkor már ott állt mellettem Szergej Rebrov, rám nézett, és annyit kérdezett: ugye fáj? Látta rajtam, hogy rettenetesen bánt, hogy nekünk ez nem sikerült. Nem a Vidi ellen szurkoltunk, nem az ő sikerük fájt nekem, hanem az, hogy nekünk akkor még nem sikerült elérnünk a céljainkat. Bármit megadtam volna már akkor is azért, hogy a Fradi is kifusson egy európai csoportmérkőzésre a Groupama Arénában. Ez volt a vágyam, ez volt a vágyunk, ennek rendeltünk alá mindent. És elértük, megélhettük azt a pillanatot, amikor a játékvezető lefújta a meccset, és tudtuk, hogy ez azt jelenti, hogy bejutottunk a világ legerősebb futballsorozatába, a Bajnokok Ligája csoportkörébe, Európa legjobb 32 csapata közé. Elmondhatatlanul boldog voltam belül, de példát kellett mutatnom a stábtagoknak, a munkatársaknak, hogy a legnagyobb sikereket ugyanolyan méltósággal éljük meg, mint a legnagyobb kudarcainkat. Gyerekkorom óta erre neveltek a szüleim.

Így lettem fradista

Nem túlzás, kisgyerekként az Üllői úti lelátókon nőttem fel. Nekem is azt jelentette és jelenti a mai napig a Szentély, mint mindenkinek, aki akár csak egy meccset is végigszurkolt ott a Fradinak. Sok meccset láttam apukámmal, de amikor tizenéves voltam, egyszer úgy alakult, hogy senki nem jött ki velem a stadionba, mégis, egyedül is elindultam az Üllői út felé. Sőt, volt egy Fradi zászlóm, amit a családdal készítettünk, a zászló nyele szigetelőszalaggal volt körbetekerve, emlékszem a fogására a mai napig. Az akkori A szektorból néztük a meccseket. Ez a szektor a Springer-emlékszobor felőli oldalon, a vendéglelátóval átellenben levő kanyar volt. Az a rész akkor még állóhelyként működött, ezért korlátok voltak felállítva, amik azt a célt szolgálták, hogy a tömeg ne zúduljon le egy nagy masszaként a kerítésig. Volt olyan találkozó, amiről úgy mentem haza, hogy egy nagy piros csík volt a mellkasomon, annyira nekinyomtak a korlátnak. Ide évekig jártunk apuval meccsekre kettesben, innen kerültem át a 2-es szektorba, majd onnan a sajtótribünnél levő részre vezetett az utam, ott voltam hosszú időn át bérletes. Sok szép emlék kötött az Albert Stadionhoz.

Nyolc éves koromig jártam a KSI-be jégkorongozni, ezután pedig a Fradiban futballoztam. Dukon Béla, Zsivóczky Gyula lettek ismertebbek a korosztályomból. Utólag visszagondolva édesapám akarta jobban, hogy futballista legyek. Nem igazán ment jól a játék. Úgy volt, hogy egy jobb oldali védőt kinevelnek belőlem, de aztán erre már nem került sor. Fiatalként jobban érdekelt a zene, a lányok, és ugyan 12-13 éves koromig futballoztam, de az én utam nem az volt, hogy labdarúgó legyek. Az Élessarokra jártunk edzésre, aztán az Ecseri útra, de persze a népligeti salakost is jól ismertük. A labdarúgás után jöhetett az atlétika, majd levezetésként a tollaslabda.

Azokban az években szerettem meg azt a csapatot, amelyiknek a kapujában Géczi Pista állt, talán még Vépi is futballozott akkor, Nyilasi, Ebedli, Pusztai, Pogány, Szabadi… Fantasztikus gárda volt. Bálint Laci eleganciája, megbízhatósága, formaingadozás nélküli játéka elképesztő élmény volt. Ezek a mai napig jellemzik őt a futball utáni életben is. Nyíl érzékenysége, Ebedli zsenialitása, Martos a szélen, elöl Szokolai és az ő kivételes beadásai. Nagyon komoly csapatként élnek bennem. Akkor nem volt szerencsém velük személyesen találkozni, most viszont együtt focizunk vasárnaponként a Népligetben. Hálát adok az égnek ezért.

Tizennyolc éves korom óta dolgozom. Akkoriban még gépészmérnök akartam lenni, de nem vettek fel az egyetemre. Úgy voltam vele, egy évet elmegyek dolgozni, aztán folytatom a tanulást, de annyira jól ment a munka, úgy belejöttem és olyan jó pénzt kerestem, hogy aztán inkább a melót választottam. Autórádiókat szereltem a Mester utcában 17 óráig, aztán vittem haza a munkát, otthon is dolgoztam, kerestem a pénzt, az akkor fontosabb volt, mint a meccs. De nem telt el sok idő, jött egy haverom, aki mondta, hogy gyere Gabi, menjünk ki egy bajnokira. Hiányzott már, persze, hogy mentem. Ekkor egyből a 2-es szektorba kerültem, annak rendje és módja szerint, a meccsek előtt pedig a Simon sörözőbe, ahol egy baráti közösség, egy jó társaság jött össze. Sajnáltam volna, ha kimarad az életemből az az időszak, mert akkor ott egy csomó furcsa srác volt, akik közül néhányat manapság talán vérbeli csibésznek, kóklernek, vagy szélhámosnak neveznénk, de akkor nekem még nem tűntek annak. Azokban az években sokan voltak ilyenek, nem számított ez különlegességnek, a rendszerváltás zavaros éveit éltük. Mindegyik élettörténetből sokat lehetett tanulni, leginkább azt, hogy mit, miért nem szabad vagy érdemes kockáztatni.

Az akkori futballistákkal nagyon jóban voltunk. Hozzám a legközelebb Keller József és Simon Tibor állt. Olyannyira, hogy Keller Joci második esküvőjén én voltam a tanúja. Akkoriban volt egy pizzázónk a Rózsadombon. Oda rengeteget jött be a Simi ebédelni, sokat beszélgettünk, nagyon szép időszak volt. Én pedig ugyanúgy bejáratos voltam a Fradi akkori öltözőjébe, ahogyan a futballisták az autójavító-műhelyembe, vagy pizzériánkba. Most már látom, nagyon nem helyes egy szurkolónak bemenni bármely csapat öltözőjébe, de akkor ez volt a trend, mai fejjel ez nyilván nekem se tetszene, de akkor más idők jártak, azokat az esztendőket nem lehet máshogy jellemezni, a rendszerváltás zavaros évei voltak. Aztán természetesen az ember kinövi az ilyen időszakokat. Megismertem a feleségem, megszülettek a gyerekek, emellett rengeteget dolgoztam. A meccs még belefért, de a bohém életmód már nem. Amikor a Bajnokok Ligájára megépítették a sajtótribünt, akkor elkezdtünk – ismét az édesapámmal és egy fradista társasággal – oda jegyet venni. Aztán annyira bejött a dolog, hogy ugyanoda egy idő után bérletet vásároltunk, amit még azokban az években is megvettem magunknak, amikor már a Fradi elnöke voltam.

Gábort hamar szívébe fogadta a csapat, hiszen egy szerény, nagyon normális ember volt már akkor is. A műhelyébe vittem az autómat, rövid idő alatt szoros lett a kapcsolatunk. Gábor aztán elkezdett politikai útra lépni, haladt előre a ranglétrán, aztán egyszer megkérdezte, mi lenne, ha elvállalná az elnöki posztot. Teljesen odavoltam: Úristen, azonnal! Hála Istennek, hogy ebbe belevágott és teljesen új történetet indított a klub életében. Szobrot érdemelne! Ahol ő a Fradit átvette, majd ahová vele eljutottunk, az páratlan tett. Annak idején mint szurkoló a lelátóról drukkolt nekünk, mára viszont beírta a nevét az FTC nagykönyvébe.

— Keller József

az FTC örökös bajnoka

Az Albert Stadion búcsúztatásán, a Kolozsvár elleni mérkőzést (0-0) megelőzően Keller Józsefet köszöntöm. 2013. 03. 24.

Azon a helyen, a sajtótribünön ismertem meg jó néhány barátomat. Volt közöttük egykori autókereskedő, autófényező, műszaki vezető, mint például Szivaros Laci barátom, akinek az igazi nevét sokáig nem is tudtam. De ott ismertem meg Újságos Pistit is. Ő volt az, aki akkor, amikor csend volt a mérkőzéseken, teli torokból azt ordította, hogy: tááááámadás! Előfordult, hogy a Balatonon nyaraltunk, és a csapat Zalaegerszegen játszott. Akkor jöttek a szurkolótársak, felszedtek a Balatonon, végigdrukkoltuk a meccset Zalában, és hazafelé kitettek a szállásunkon. Nagyon hangulatos túrák voltak ezek.

Amikor már a sajtótribünre jártam, akkor még a meccs előtt találkoztam egyszer a Hypós Ferivel, aki sokáig a Fradi vezérszurkolója volt. Feri egy zömök, kigyúrt, széttetovált, senkiével össze nem téveszthető rekedtes hangú, kemény srác volt. Ismertem korábbról, odamentem hozzá, átkaroltam, megpaskolgattam az arcát, hogy mi van Ferikém, elég rosszul nézel ki, össze vagy esve, nincs idő edzeni és a többi. A környezete meg nézett, hogy ki ez a vékonyka ember, aki ilyet meg mer tenni vele. Feri mondta is, hogy jól van kis Kubi, húzzál innen a csudába. Nevetett egy jót az egészen. Ők ugyanúgy jártak tovább a 2-esbe, mi viszont addigra már megtaláltuk a helyünket a tribünön. Hosszú időn keresztül a feleségem is kijárt velem, majd azután, a gyerekek közül Marci fiam.

Olívia lányom születésekor 25 éves voltam, Marci fiamnál 30, a kicsi Emmánál pedig 36-37 esztendős. Sajnálom, hogy nem érkezett egy negyedik gyerkőc is, mert egy kis cipő még elfért volna az előszobában. Bár hónapokkal ezelőtt lett új kis cipő, csak már nem a gyerekemnek, hanem az unokámnak. Mondanom se kell, a születése napján már volt Fradi szurkolói kártyája, bérlete és az összes olyan tárgya, amit a Fradi Shopban fel lehet fedezni és egy csecsemőt illik vele meglepni. Minden szurkolótársam tudja, hogy bármennyire is egyértelmű, hogy a gyerek fradista lesz, soha nem tudni, hogy hol ólálkodik egy Honvéd-, vagy egy Vasas-drukker családtag, barát, ismerős, szóval így volt a legjobb. Biztosra kell menni ezen a téren is.

A külvárosból Belső-Ferencvárosba

Kevesen tudják, vagy ha tudják, elég ritkán kerül elő velem kapcsolatosan, hogy én bizony a külvárosban nőttem fel és most is ott élek. Ez az én életemben fontos és meghatározó. A külváros egy sajátos attitűdöt ajándékoz az embernek. Mély érzelmű, a szeretetet és a haragot, dühöt egyaránt szélsőséges mértékben megélni képes emberek is előfordulnak egy ilyen közegben. Persze ez is leegyszerűsítés, de a Fradival kapcsolatos történetemben az ilyen és ehhez hasonló emberekkel való korábbi tapasztalataim, azt hiszem, nagyon jól jöttek. Megismertem őket. Sok ismerősöm összeütközésbe került a hatóságokkal. Soha nem fogom ezt letagadni. Ez a külváros. Láttam ezeknek az embereknek a sorsát. Éppen ezért, amikor belekezdtünk a Ferencvárosnál a munkába, akkor nagyon könnyen felismertem a különböző karaktereket. Arra készültem az elejétől fogva, talán azért ismertem meg ezeket a sorsokat, hogy majd egy ilyen helyzetben, amikor gyorsan, precízen kell fájdalmas döntéseket meghozni, akkor pontosan tudjam, hogy mit kell tenni. Hogy legyen erőm a nehéz döntéseket meghozni, kitartani mellettük és végigcsinálni azt, amit elterveztem.

A külvárosi lét adott egy bizonyos élettapasztalatot. Azt hiszem, ha manapság ránézek egy emberre, akkor megérzem, hogy simlis, vagy sem, tisztességesek a szándékai, vagy sem. Ezekben a megérzésekben persze nem lehetsz teljesen biztos, de ezek az intuíciók mégiscsak az ember sajátjai. Amikor a Fradiban elkezdtünk dolgozni, akkor sokat segített, hogy tudtam, ki az, akinek nem tiszta a lelke, ki az, akinek csak a hírnév kell, és ki az, akiben van áldozatkészség, alázat, és abban szeretne bennünket segíteni, hogy elérjük a céljainkat. Ez az emberismeret rengeteget segített abban, hogy kiismerjem magam a Ferencvároson belül.

Azzal, hogy legyek a Fradi elnökségi tagja, Urbán Szabó Sándor vállalkozó és Kocsis Máté politikustársam keresett meg, akik akkor a kézilabda szakosztályban már szerepet vállaltak. Tehát, ha a fradisták egyszer úgy éreznék, hogy jó dolgokat tettünk a vezetésem alatt a Ferencvárossal, és hálálkodni szeretnének, akkor elsősorban nekik kettejüknek köszönjék meg, hiszen ők tették meg az első lépést afelé, hogy az FTC életében valódi, komoly tisztséget vállaljak.

Valójában nem készültem országgyűlési képviselőnek, nem készültem pártigazgatónak, és nem készültem semmilyen főnöknek. Nem készültem arra, hogy létre fogok hozni egy vállalkozást, egy autójavító-műhelyt, amiből aztán az lesz, hogy hét alkalmazottnak tudok majd munkát adni, és mi magunk is tisztességesen meg fogunk belőle élni. Azt tudtam csak hogy ha belefogok valamibe, akkor azt százszázalékosan kell csinálnom. Én a Fradi elnökségi tagjaként arra készültem, hogy a megválasztott elnök munkáját segítem, teljes erőbedobással, de csak a háttérből. Aki engem ismer, az tudja, hogy nem érdekelnek a pozíciók, soha nem a poszt érdekelt, hanem az azzal járó feladat. Minél nagyobb és minél lehetetlenebb a kihívás, engem az annál jobban izgat.

A közgyűlésen, ahol Kocsis Máté beterjesztett elnökségi tagnak, sajnos, nem tudtam jelen lenni, mert éppen Denverben voltam egy politikai tapasztalatszerző körúton. Onnan küldtem egy videót, amiben elmondtam: megtisztelő, hogy elnökségi tagként felmerült a nevem, és nagyon köszönöm, ha megszavazzák számomra a bizalmat. Az elnökségi tagokkal próbáltuk az akkori vezető, Kovács Miklós munkáját segíteni. Ugyanakkor voltak megkérdőjelezhető gazdasági ügyek, amit észrevettünk és elmentünk Miklóshoz, elmondtuk, hogy ez így biztosan nem lesz jó. Ennek hatására ő bölcsen lemondott a pozíciójáról, és akkor elkezdtük végignézni az elnökséget, hogy ki jöhetne szóba az utódjaként. Képviselő- és párttársam, Kocsis Máté pedig azt mondta, hogy Gábor, úgy látom, nem maradt más, neked kell elvállalni ezt a feladatot. Erre jó ideig azt válaszoltam, hogy jó, rendben van, de azért nézzük végig még egyszer, kik jöhetnének szóba. Aztán arra jutottunk, hogy nincs más, nekem kell elvállalnom. A döntésben Kocsis Máténak meghatározó szerepe volt, nagyon sokat köszönhetek neki.

Azt hiszem a Fradi elnökségről nagyon sokan megpróbáltak volna lebeszélni, ezért én csak kevés ember véleményét kértem ki. Édesapám ellenezte az ötletet, kifejezetten veszélyesnek tartotta, hiszen a Fradi mégiscsak olyan „vad ló” volt, ami akkortájt mindenkit ledobott a hátáról. A kollégáimmal alaposan végigvettük a lehetőségeket, és arra jutottunk, hogy egy politikus a Fradi elnökségen – függetlenül attól, hogy sikeres-e vagy sikertelen – csak bukhat. Miért? Ha sikeresen végzed a munkád, akkor azt mondják, hogy csak pénz kérdése az egész. Ha viszont elbuksz, akkor ott állsz a támadások kereszttüzében, és rengeteg mindent, talán nem túlzás: mindent el tudsz veszíteni. Tehát úgy vágtam bele, hogy tudtam, akár mindent elveszíthetek, amit addig a magam erejéből felépítettem. Sokat vívódtunk, de végül azt mondtam, nekem és a kollégáimnak is a kedvenc klubja a Fradi, fradisták vagyunk, menjünk oda és tegyük rendbe az egyesületet! Végül is, szinte lehetetlen ez a feladat. De éppen ez tetszett benne a legjobban. A családom esetében egyszerű dolgom volt, mert a bejelentési kötelezettségemnek kellett eleget tennem. Tehát egy napon a feleségemnek és a gyerekeknek elmondtam, hogy a Fradit most megpróbáljuk megmenteni.

Volt egy rövid, néhány napos felkészülési időszak, amikor elmondtam azt, hogy milyen feltételekkel leszek az FTC első számú embere. Az FTC nagy bajnokait például a Gellért Szállóba hívtam össze, ott voltak a kézilabdás lányok, rengeteg futballista, de ott volt a sajnos azóta már elhunyt háromszoros olimpiai bajnok Kárpáti Gyurika is. Elmondtam, hogy akarhatnak engem elnöknek, de akkor majdnem mindenben változásra van szükség. Őszintén a szemébe mondtam mindenkinek, ha ezzel valaki nem ért egyet, ha valaki gáncsoskodni fog, akkor inkább nem vállalom. Az volt a határozott véleményem, hogy tiszta, átlátható viszonyokat kell teremteni. Ha ugyanis tiszta, átlátható viszonyok vannak, és azt mindenki látja, akkor jönni fognak a szponzorok, és pénz áll a klubhoz. A pénzből pedig megvalósítjuk a tervezett sportszakmai elképzeléseinket. Ezekből a sportszakmai elképzelésekből jönnek az eredmények, és abban bíztunk, hogy ez az egész egy öngerjesztő folyamat lesz, és a jobb eredmények elérésével nagyobb mozgásterünk lesz a fejlődésre, és leginkább vágyott álmaink beteljesülésére: azaz, hogy újra legyen bajnok és Magyar Kupa-győztes a focicsapat, és jusson be valamelyik európai kupasorozat csoportkörébe. Hittünk, bíztunk, álmodoztunk a Bajnokok Ligájáról. Emellett nemcsak a legendáknak, hanem a szakosztályvezetőknek is megmondtam még az elején, ha nem akarnak tiszta bevételeket, transzparens gazdálkodást, akkor én inkább nem kezdek bele ebbe a munkába. Az elnökségi ülésen lényegében már nem is kellett programot hirdetnem, mert mindenki tudta, hogy mit képviselek, mit szeretnék megváltoztatni és tenni, milyen célokat akarok elérni.

A végső elhatározás megszületett bennem és már minden tiszta volt a fejemben ezzel a feladattal kapcsolatban. Elég világos értékrendem van. Azt is pontosan tudtam, hogy akármi lesz a Fradival, az eredeti munkámat ugyanúgy el fogom végezni, ahogyan addig. Nekem a hazám az első, és utána jön minden más. Ezt természetesen fontosnak tartottam a miniszterelnökkel is megosztani, amikor leültünk arról beszélgetni, hogy szeretném elvállalni ezt a szolgálatot. Azt hiszem, hogy ő titkon bízott és hitt bennem.

Nagyon odafigyelek arra, hogy tiszta kezű ember legyek, a Fradit is így csinálom. A tíz év alatt nem volt egyetlen éttermi számlám sem, amit a Fradi nevére állíttattam volna ki, bármilyen tárgyalást követően. A focicsapat olyan kedves, hogy minden évben küld egy-egy darabot abból a szerelésből, amiben edzenek, illetve, amiben a mérkőzésekre utaznak. Ilyenkor mindig megkérem az egyik kollégámat, hogy számolja ki, mennyibe kerülnek ezek a ruhák, én pedig ezzel az összeggel elsétálok a pénztárhoz, és befizetem az árát. De a klub által biztosított kisbuszt is mindig én tankolom meg, én fizetem saját zsebből az idegenbeli mérkőzések utazási költségét. Ez mind apróság. Nekem viszont fontos, mert igyekszem figyelni arra, hogy még ennyivel se terheljem a Fradi kiadásait.

Élénken emlékszem arra a pillanatra, amikor megválasztottak a Fradi elnökének, hiszen az a pár perc életem egyik legmeghatározóbb élménye. De emlékszem arra is, hogy mennyi hitetlenkedő, kételkedő arc nézett vissza rám. Hiszen volt már a Ferencváros élén politikus, de még nem tudhatták a szkeptikusok, hogy én egészen más dolgokat tervezek, és másképp, mint az elődeim.

Különös érzések kavarogtak akkor bennem. Hiszen mégiscsak az FTC elnökének választottak. Természetesen megnéztem, hogy kik voltak a klub korábbi vezetői. Akárhogy is, hozzájuk csatlakoztam, én is azt az örökséget vittem tovább a munkámmal, amit annak idején az alapító elnökünk, dr. Springer Ferenc ránk hagyott. Tehát van a Fradi elnökségnek egy ilyen felemelő, magasztos érzése, majd aztán elmész a szép főbejárat mellett és belépsz a rozoga, málló, szinte észrevehetetlen ajtón, amit mintha valami rejtett bejáratként raktak volna oda. Mindjárt rátérek arra, hogy miért volt két bejárata a székháznak. Egyelőre csak annyit szerettem volna rögzíteni a történelmi hűség kedvéért, hogy a klub elnökeként első alkalommal ezen a kis eldugott lyukon léptem be Szentélyünk főépületébe.

A megválasztásom után a sajtótájékoztatóra az elnöki irodában került sor, de ez még nem az az iroda volt, amit később a drukkerek megismerhettek. A sajtótájékoztatót úgy tartottuk meg, hogy arrébb toltuk az íróasztalt, én pedig beálltam egy olyan fal elé, ami egy picit Fradisabb mintázatú volt. Szemben velem a komplett magyar sajtó. A körülmények ellenére nagyon megható volt számomra az a pillanat. Gyerekkorom óta őriztem egy Fradi kitűzőt, akkor büszkén feltettem a zakómra. Azokban a percekben volt rendesen szív és lélek. Küszködtem a könnyeimmel.

Akik 2011 februárjában amiatt aggódtak, hogy politikus lesz a Ferencváros elnöke, nem tudták vagy nem gondolták át, miről, kiről beszélnek. Kubatov Gábor ugyanis akkor nem egészen tíz éve volt politikus, ezzel szemben negyvenöt esztendeje fradista. Születésétől fogva, családi örökségként.

Ez első találkozásunk óta nyilvánvaló számomra. Nem ő hívott az FTC klubházába, hanem eljött hozzám, akkori munkahelyemre, hogy „fradizzunk” egy nagyot. Megdöbbentett, mennyire „képben van”, mi mindent tud a Ferencvárosról, de az még inkább, mit érez iránta. Bevallom, ez utóbbi miatt picit tartottam is attól, hogy érzelmi alapú vezetés következik, miközben a csődközeli helyzet rideg, tény- és számszerű irányítást követelt. Ám már az első hónapok minden aggályomat eloszlatták: bebizonyosodott, hogy ráció és szeretet tökéletesen megfér egymás mellett.

Az FTC élő legendái, örökös bajnokai és aktív sportolói, tagjai mindannyian megélhették ugyanezt a felismerést. Azok is, akik kezdetben kétkedtek – de a sport szerencsére valós, eredményközpontú világ. Az új elnök napról napra bizonyította, hogy a lehető legnagyobb tisztelettel közelít a Ferencvároshoz és annak minden tagjához, de e tisztelet nem cseppfolyós, hanem nagyon is szilárd halmazállapotú. Pontosan tudta, mit kell tennie, azt is, hogyan, de akaratát, vízióját nem szándékozott mindenáron keresztülvinni, csak akkor, ha abban „összfradista” támogatást kap. Nem a saját, hanem kizárólag a Ferencváros üdvére cselekedett.

A média egyes, behatárolt része a tőle megszokott előítélettel fogadta a Fidesz-vezető elnökké választását. Ám árulkodó tény, hogy a kötelezőnek mondható, minden szituációban ezerszer megismételt, általános mantrákon túl egy idő után nem találtak fogást rajta. Aztán már nem is kerestek. A Fradi Család után a hazai sportközvélemény, majd az átellenes politikai oldal szócsövei is belátták, hogy a Ferencváros nagyon sokat nyert Kubatov Gáborral.

Miként az sem véletlen, hogy Springer Miklós bácsi, az FTC első elnökének unokája kezdettől fogva édes fiamnak szólította. A második klubalapítót látta meg benne.

— Ballai Attila

az FTC korábbi sajtófőnöke

A legelső napokban még senki sem tudhatta, mi lesz abból, ha megpróbáljuk talpra állítani az addigra térdre kényszerített Fradit. Nem lehet azt mondani, hogy sokan álltak volna sorba azért, hogy elvállalják a klub irányításával járó – mindenki számára nyilvánvaló – milliónyi bajt és problémát. Akkor nem volt népszerű dolog a Fradiért tenni, nem volt népszerű a Ferencváros vezetőjének lenni. Valószínűleg azért sem, mert abban az időben még senki nem hitt abban, hogy a lelátók alatti szétfagyott vécéktől, a gazos, kráteres, fű nélküli pályától, az NB I-es középmezőnytől el lehet jutni oda, ahol most tartunk. Talán még kevesebben hisznek abban, hogy a 2021-es Fradi még nem a végleges formája a klubnak, ennél van még feljebb is. Tíz évvel ezelőtt ebből semmi nem látszott.

Sejtettük, hogy hatalmas a baj, és hogy a klub közel van a megszűnéshez, de szerencsére nem tudtuk – mert nem igazán engedték – reálisan felmérni, hogy milyen óriási munka lesz ezt az egyesületet rendbe hozni.

Akik mindig mellettem álltak

Akadnak, akik esetleg azt gondolják, hogy a Fradi sikere kizárólag rajtam múlt, de nekem csak egy pici részem van abban, hogy tíz év alatt idáig jutott a klub. Bár ezeket a kollégákat, akik a kezdetektől mellettem állnak, én választottam, azt is nagyon fontosnak tartottam, hogy megértsék és elfogadják, én milyen Fradit álmodtam meg. Az ő munkájuk nélkül ugyanis az én szándékom, tervem semmit nem ért volna. Eleve nagyon kis csapattal indultunk, alig voltunk néhányan. Ki gondolta volna, hogy egyszer, nem is olyan sokára, egy hatalmas apparátust mozgatunk majd, és mindenki hozzáteszi a saját területén a munkáját a közös sikerekhez. Én csak terelgetem őket ezen az úton, és kijelölök olyan célokat, amiket el kell érniük, de egyébként ők maguk jelentik a sikert. Úgy gondolom, az egyik legnagyobb boldogság az, hogy már nem kell minden egyes döntésnél ott lennem, csak irányokat kell meghatároznom, stratégiát alkotnom és mindenki tudja a dolgát.

A székházat irányító Nyíri Zoli egy kíméletlen, mondhatni fanatikus és fantasztikus végrehajtó volt már az első pillanattól kezdve. Ő mindig bízott bennem, támogatott, motivált. Több évtizede ismerjük egymást, sok vitánk volt már a világ dolgairól. De hitt bennem, és hitt abban, hogy az én furcsa látásmódommal, eltérő gondolkodásommal közösen nagyot tudunk alkotni. Nemrég, azt hiszem tavaly újévkor ismét megköszönte, hogy lehetőséget kapott erre a munkára. Azt mondta, nem tudja meddig tart az egész, de életének az egyik legfantasztikusabb időszaka ez, amikor a Fradiban ilyen alkotó munkát tud végezni. Zolinak végtelenül nagy szíve van. Nehéz döntések alkalmával többször is előfordult, hogy a jósága miatt inkább visszahozott egy-egy témát, újra és újra azt kérte, járjuk körbe körültekintőbben, gondolkozzunk még rajta. Sok esetben pontosan emiatt született jobb döntés. Odáig jutottunk, hogy Zoli ma már a Fradi napi működtetését könnyedén megoldja. Bárki megnézheti, ilyen jól összerakott klub nincs még egy Magyarországon. Figyelem a többieket, elismerném, ha lenne a Ferencvárosnál jobban szervezett sportegyesület idehaza, de tiszta lelkiismerettel ki merem jelenteni, hogy nincs. A napi feladatokkal nem kell bajlódnom, Zoli ezzel segít és hagyja, hogy tudjak álmodozni. Nekem úgy működik az agyam, hogy bárhol vagyok, mindig figyelem, hogy mit lehet ellesni, tanulni. Ha egy stadionban járok vendégként, akkor megnézem, hogy milyen eszközökkel teszik könnyebbé, szervezettebbé a működésüket, hogyan szolgálják ki a szurkolóikat. Ezeket az ötleteket vagy egy az egyben átadom, ahogyan láttam őket, vagy kiegészítem, átalakítom úgy, hogy a Fradiban is működjenek. Amikor letisztultak bennem ezek a gondolatok, akkor a végén mindig Zolinak beszélek ezekről először és ő a lehetőségekhez mérten ezeket az álmokat megvalósítja és integrálja, a klub működésébe. Attól nem kell tartani, hogy nem ellenőrzöm le, hogy valóban azt és úgy csinálja-e, ahogyan azt kértem: ha a Fradiról van szó, akkor nincs barátság, csak munka és teljesítmény.

Az első lépéseknél négyen-öten voltunk: Nyíri Zoli mellett ott volt Berzeviczi Attila ügyvéd, Szalai Miklós gazdasági vezető és természetesen az az Orosz Pál is, aki korábban a kommunikáció területén már dolgozott a klubnál, így ő legalább tudta az első napokban, hogy a székházban melyik kilincs milyen ajtót nyit ki.

Én pont azt szeretem, amikor valami hatalmas tett, eredmény, mérföldkő előtt állunk, de fogalmunk sincs, hogy pontosan hogyan is hajtsuk végre a feladatot. Akkor persze lehet egy picit stresszelni meg izgulni, de közben folyamatosan feladatok sorát kell megoldani, lehetetlen problémákra kell megoldást találni, és ez engem hihetetlen erővel tölt fel. Ilyenkor veszünk egy nagy lendületet, és addig dolgozunk egy feladaton, amíg meg nem oldjuk. Én ezt szeretem. Üldögélni, semmit nem csinálni, én abban nem vagyok jó.

— Nyíri Zoltán

az FTC ügyvezető alelnöke

Kollégák, barátok, harcostársak! Berzeviczi Attila, Szalai Miklós, Orosz Pál és Nyíri Zoltán (balról-jobbra) társaságában a Groupama Arénában.

Ahogyan Zolival, úgy Orosz Palival is régi barátság a mienk. Az édesapját nagyra tartottam, sőt, a legendás labdarúgó, a VVK-győztes Orosz Pali bácsi ügyfelünk volt az autójavító-műhelyünkben és Márk nagybátyámnak jó barátja. Nagy fájdalom és lelki megrázkódtatás volt mindkettőjük elvesztése. Palival tehát több olyan pontja is van az életünknek, ahol közel állunk egymáshoz, nem véletlen, hogy a Fradin belül is van egy belső magunk, megbízunk egymásban. Ide tartozik Orosz Pali és Nyíri Zoli mellett Berzeviczi Attila, vagy éppen Volly György is. Gyuri közöttünk az egyik legösszetettebb ember aki egyben a legnehezebb munkát végzi. Hosszú ideje barátunk, ha jellemeznem kellene, akkor azt mondanám, nagyon-nagyon, elképesztően aprólékos. De pontosan ez az előnye is! Rengeteg dologra rávilágít, rengeteg dolgot újságíró szemmel is tud nézni, ő egy rendkívül képzett szakember, akinek ez mind zsigerből jön. Sokat tesz hozzá a közös munkához, most már évek óta együtt dolgozunk. Van közöttünk egy jó kis csipkelődős, néha ironikus humor, amiben ő és Nyíri Zoli verhetetlen, én kevesebbet engedek meg magamnak, de ők egyébként is jobban és régebbről ismerik egymást. Ezen a körön belül egyébként már fél szavakból is megértjük egymást, ha nem beszélünk hetekig, akkor is tudjuk, a másik hogyan vélekedik bizonyos dolgokról. Nagyon inspiráló minden találkozásom velük.

Már a legelején egyértelműnek tűnt, hogy a labdarúgást Orosz Palinak kell vinnie. Vele, ahogyan már említettem, van egy személyes jó kapcsolatom, ez a bizalom egyik alapja. A másik, hogy mivel az édesapja az FTC egyik kiválósága volt, így van a Fradiról egy pótolhatatlan, speciális ismerete. Ha csak a hivatását nézzük, akkor Orosz Pali az egyik legkiválóbb szakember a kommunikáció területén. A magyaron kívül még két nyelven beszél anyanyelvi szinten, franciául és angolul. Mindenben megadjuk számára a tőlünk telhető legtöbb segítséget, mert a két legnehezebb feladat rá hárul. Először is a külső kommunikációnknak ő a vezető személyisége, ahogy mondani szokták, ő az első számú arc. De nemzetközi területen is minden lehetséges módon képvisel bennünket és lobbizik a Ferencváros érdekeiért. Egy ilyen erős európai mezőnyben nagyon nem egyszerű kitűnni, Orosz Palit és általa a Ferencvárost mára mégis jószerivel mindenki ismeri, ez pedig azt mutatja, hogy Pali feltalálta magát és megállta a helyét az európai elitklubok vezetői között is. Ha napjainkban például figyelünk egy játékost valamelyik külföldi országban, akkor ott Palinak biztos, hogy van legalább egy, de inkább több olyan ismerőse, akit fel tudunk hívni plusz információkért. Olyan kapcsolatrendszert, olyan nemzetközi hálózatot épített fel, ami számunkra mindennél többet ér. Amikor például az UEFA csoportkörök sorsolására mentünk, meglepődtem, hogy Palit mindenki régi barátként megöleli és köszönti. Pedig ez egyáltalán nem törvényszerű, de jól mutatja, hogy 10 év alatt Palinak is köszönhetően visszatértünk az európai labdarúgás vérkeringésébe. És ne felejtsük el, ma már ő is jól érezheti magát ebben a közegben. Jó pár éven keresztül úgy kellett végeznie a munkáját, és kivívnia maga számára a tekintélyt, hogy közben a focicsapatunk az első vagy a második selejtezőkörben kiesett az európai porondról. Azért az Európa Liga- és a Bajnokok Ligája- csoportkörös szereplést követően már neki is más belépni egy tárgyalásra, könnyebb a dolga. De mindez annak köszönhető, hogy a sikertelen évek alatt is szorgalmasan, megbízhatóan végezte a feladatát, és nem ült ölbe tett kézzel. Nemrégiben arról váltottunk üzenetet, hogy milyen fantasztikus 10 év volt ez. Én azt írtam neki: Pali, milyen fantasztikus 10 év áll még előttünk...

Én belenőttem egy fradista családba, így amikor Gábor szólt, akkor úgy éreztem, mintha egy álom vált volna valóra. Az akkori ügyvezetői pozíciómat átadtam egy cégtársamnak, és átjöttem a Ferencvárosba vezérigazgatónak. Biztos voltam benne, hogy nagyon nehéz feladat előtt állunk, hiszen a klubnál akkoriban borzasztó nagy bajok voltak. Minden szálat megmozgattunk és próbáltuk „betömködni a lyukakat”. Az egy sikertelenebb periódusnak számított a klub történelmében, így a célkitűzésünk az volt, hogy először megadjuk a stabilitást, ami ahhoz kell, hogy Magyarországon ismét címeket és kupákat nyerjünk, ezzel pedig újra vonzóvá tegyük a klubot az emberek számára. A sok kudarc után elkezdtek jönni az eredmények: bajnokságokat, trófeákat nyertünk, majd az utóbbi két évben megjártuk az Európa Liga és a Bajnokok Ligája csoportkörét is. Európa két legnagyobb kupasorozatában sikerült tapasztalatokat gyűjtenünk, a későbbiekben ezeket szeretnénk kamatoztatni, és a csoportkörös szereplések után az egyenes kieséses szakaszba jutni.

— Orosz Pál

az FTC Labdarúgó Zrt. vezérigazgatója

Bizonyára kevésbé ismert a szurkolók előtt a neve, de elnökségem elején felkértem a közös munkára egy olyan gazdasági vezetőt, Szalai Miklóst, aki korábban katonatiszt volt és semmiféle engedékenység nincs benne a pénzügyeket illetően. Arra kértem, hogy legyen végtelenül szigorú. Szalai Miklós belépésétől kezdve a szakosztályok nem dolgozhattak külső könyvelővel, mert ezt a szolgáltatást onnantól a klub biztosította a számukra. Költségvetést kellett készíteni, a likviditást pedig figyeltük. Egyben kiadtam: aki nem tartja a számokat, azt a szakosztályt meg fogjuk szüntetni. Más szemszögből: aki tönkreteszi a saját szakosztályát, azt nem fogom megmenteni. Így zártuk be a női kosárlabdát. Olyan kötelezettségeket vállaltak, amiket nem tudtak kifizetni, ott álltak 20 millió forint hiánnyal. Nem tudtam mit csinálni, a klub kifizette az adósságot, majd felszámoltuk őket. Akkor értette meg minden szakosztályvezető, hogy velünk nem lehet szórakozni.

Berzeviczi Attilát is régóta ismerem, nagyjából 25 éves korom óta kérem ki különböző jogi dolgokban a véleményét. Ő is egy nagyon különleges ember. De ha megnézed ezeket az embereket, mind külön egyéniség, és valójában mindegyik pokolian nehéz ember. És mégis, ezek a nehéz emberek képesek együtt dolgozni. Attila sem egyszerű, de hihetetlenül érti a szakmáját, ahogyan hozzálát egy ügy értelmezéséhez, megoldásához, az egyenesen zseniális. Nemcsak az FTC labdarúgásának, hanem az FTC marketingjogainak a visszaszerzésében is történelmi segítséget nyújtott a számunkra. Óriási melót végzett el.

Orosz Palival mi ketten nagyon tudunk szárnyalni, „látjuk” a jövőt, színes vízióink vannak. Szalai Miklós a maga realizmusával a földön tart bennünket. De ilyen Attila is, aki a jó értelemben vett aggodalmaival ugyancsak nem engedi, hogy elszálljunk. És Nyíri Zoli az, aki a két attitűd közötti teret nagyon jól játssza be.

Igazából ezzel kellett volna kezdenem: ahhoz, hogy bajnok legyél, és sikeres klubot tudj üzemeltetni, ahhoz arra van szükség, hogy tiéd legyen a legjobb gazdasági igazgató, a legjobb jogász, a legjobb könyvelő, a legjobb gondnok, a legjobb takarítónő, tehát minden területre a lehető legjobb szakembert kell megtalálnod. Ezért mi folyamatosan figyeljük a magyar és nemzetközi piacot is, hogy a többiek mit csinálnak, mik az új trendek, és ezek alapján dolgozunk. Ugyanez a helyzet a kommunikációval is. A fradimédiás kollégák is éhesek a sikerre, állandóan mérik magukat, melyik tartalomra milyen visszaigazolást adnak a szurkolók. Nagyon inspiráló a társaságuk. Én egyetlen, a munkájával elégedett embert nem láttam még a székházunkban, mert mindenki azt mondja, hogy több és több kell. Nem jól, hanem mindig jobban akarunk dolgozni.

Így szereztük vissza a labdarúgást, és így bontottuk el az angolok falát

Még a műhelyembe vásároltam korábban húsz világítótestet. A székházban lévők között sok olyan volt, ami már nem működött, vagy vibrált, ezért ezeket lecseréltük: a műhelyembe szánt világítócsövek végül a székházba kerültek fel. Azt akartam, hogy az első pillanatoktól kezdve érezni lehessen, hogy innentől kezdve jobban fognak menni a dolgok. Mindenki érezze hogy valami változás lesz, még ha csak annyi is, hogy a folyosón normálisan működik a világítás. Ezen elvek mentén indultunk el a feladatok tengerében és kezdtünk bele a klub megreformálásába. Egyetlen helyiség volt, amire kínosan ügyeltem, hogy ne nyúljunk hozzá, ez pedig az én akkori irodám volt.

Ne feledjük, amikor elnöknek választottak, akkor a labdarúgást jelentő Labdarúgó Zrt. még az angolok kezében volt. Tehát a Fradi úgy nézett ki, hogy a labdarúgás tulajdonosa az „angolok” néven ismert csoport volt, a többi sportágban viszont a klub, azaz mi voltunk a többségi tulajdonosok. Ezt az angolok úgy érzékeltették az Üllői úti stadion épületében, amit székháznak is hívtunk, hogy a Labdarúgó Zrt. területét egy fallal elzárták az FTC mint klub elől. Vagyis előlünk. Ez nyilván azért volt, hogy a klubos fradisták ne tudjanak fizikailag is átmenni a labdarúgással foglalkozó fradisták területére. Ezért történt meg az, hogy a főbejáraton belépve például Albert Flóriánék a fal miatt nem tudtak eljutni az irodájukhoz. Ezért a mi Aranylabdás legendánk minden alkalommal egy 60-70 centiméteres, kissé oldalra eső ajtón, a mosoda mellett kényszerült belépni a székházba. Mai ésszel ez felfoghatatlan és hihetetlen.

Amikor Gábor 2010 novemberében elnökségi tag lett, és elkezdtünk az FTC-vel behatóbban foglalkozni, akkor azt vettük észre, hogy a stadionnak két bejárata van. A főbejárat, és egy kisebb ajtó oldalt, amire azért volt szükség, mert az angolok leválasztották egy fallal a székházon belül a labdarúgást a klubtól. Amikor először beléptünk ott, akkor Gábor azt mondta, hogy ezt az állapotot meg kell szüntetni, és amikor lehetősége nyílt rá, akkor ezt meg is tette. Az Albert Stadionban egy legendás helyszínen dolgozhattunk, nem volt könnyű elhagyni a Szentélyt, de a fejlődést nem lehet megállítani. Az új stadion máris megannyi szép emléket, 4 bajnoki címet és 3 Magyar Kupa-sikert adott és már a szurkolók is belakták.

— Nyíri Zoltán

az FTC ügyvezető alelnöke

Nekünk akkor csak egy aranyrészvényünk volt a Labdarúgó Zrt-ben. Ez nagyjából annyit takart, hogy nélkülünk, akik ezt az aranyrészvényt birtokoltuk, például az FTC színeit és nevét, címerét nem lehetett megváltoztatni. Ebben valószínűleg az előttem regnáló ferencvárosi elnökök jobban, figyelmesebben jártak el, mint ahogyan az Újpest akkori vezetése tette, amikor eladta a belgának a futballt. Ott ugyan a színeket nem változtatták meg, de a címert igen. Megértettem az újpestiek felháborodását. Szerencsére a Fradinál ennél éberebbek voltak, a mi címerünk annyiban változott csak az évek alatt, hogy felkerült fölé még egy csillag.

Az angolok egy idő után már nem tettek több pénzt a labdarúgásba, és egy közgyűlésen Gerstl Alexander, aki a labdarúgást vezette akkor, felszólalt és elmondta, hogy nincs pénz, ezért felszámolást kezdeményeznek az FTC ellen. Ha ez megtörténik, akkor az első osztályba nemrég visszatért Ferencváros az új idényben csak az NB III-ban indulhatott volna.

Ekkor Berzeviczi Attila barátom társadalmi munkában a segítségünkre sietett. Eljött, tudta, hogy milyen jogaink vannak, és kijelentette: minden jogunk megvan ahhoz, hogy ebbe ne egyezzünk bele, ezért nem fogunk semmit sem aláírni. Amikor ezt közöltük az angolokkal, elkezdődött a tárgyalás a két fél között és amennyire engedték, annyira elkezdődött a Labdarúgó Zrt. átvilágítása is. Nem volt esélyünk mindenbe belelátni, ezért volt egyfajta vakrepülés ez az egész ferencvárosi feladat. A tulajdonos, bizonyos Kevin McCabe két-három alkalommal elutazott Budapestre, személyesen beszéltünk. A megérzésem az volt vele kapcsolatosan, de ezt nem tudtam alátámasztani semmivel, csak az érzéketlenségéből, a szenvtelen megnyilatkozásaiból erre következtettem, mintha nem ő lenne a valódi tulajdonos. Az idő tájt sokan pletykáltak egy, a szocialistákhoz köthető csoportról mint valódi tulajdonosi körről, sőt, konkrét neveket is emlegettek, de én csak a megérzéseimre hagyatkozhattam, és azokról beszélhetek most is.

Időközben, csodák csodájára a labdarúgócsapat harmadik lett a bajnokságban, de abban az idényben játszották azt a szörnyűséges meccset, amikor az Újpest hat-nullra elkalapált bennünket. Amikor ez a bizonyos újpesti vereség megtörtént, még nem voltam a klub elnöke. Az Újpest akkori tulajdonosát, Tolnai Sándort úgy ismertem meg, hogy a Bajnokok Ligája egyik döntőjére utaztunk egy barátommal, aki a repülőtéren meglátta, és be akart mutatni neki. Gondoltam, annyi belefér, amennyi egy Fradi-Újpest viszonyban szokásos és viccesen megkérdeztem, melyik csapat is az az Újpest? Erre olyan indulatosan reagált, hogy azt hittem, ott helyben nekem esik. Az volt az érzésem, hogy Tolnai Sándor nem akar barátkozni velem. Vagy egyáltalán csak beszélgetni a labdarúgásról, a lehetséges fejlesztésekről, akár arról, hogy hogyan tudnánk elősegíteni a magyar futball javulását.

A bemutatkozás félresikerült, és később, azon a bizonyos Újpest-meccsen a barátaimmal kibéreltünk egy skyboxot: még visszagondolni is furcsa arra, hogy az ajtón egy lila színű lapra volt kiírva a nevem. Nagyon rossz érzés volt, hogy nincs ráhatásom a focicsapatunkra. Kiszolgáltatottnak éreztem magam. A szünetre aztán a lilák már 2-0-ra vezettek, tegyük hozzá, addigra már Marek Heinzet jogtalanul kiállította a bíró, emberhátrányban is voltunk. Ekkor kopogtattak az ajtón, Tolnai Sándor volt az, be sem nyitott, csak bekiabálta, hogy na, mi van Kubatov, most már emlékszel a csapat nevére? A magyar sportról, a labdarúgásról folytatott diskurzusunk ezzel ki is merült. Ő eladta a belgáknak a futballklubot, mi nem sokkal később belekezdtünk a munkába, ezzel pedig lényegében eldőlt az, hogy milyen időszakot él majd meg a Ferencváros és mi vár az Újpestre a következő 10 esztendőben.

Amikor visszaszereztük a labdarúgást, egyesítettük a Ferencvárost és azonnal lebontottuk a falat. Szándékosan nem voltam ott, arra kértem Albert Flóriánt és Orosz Pált, hogy jelképesen ők egyesítsék a klubot. Pali nekiállt egy kalapáccsal szétverni a falat, és a túloldalon ott volt Albert Flórián, Rákosi Gyula, Szűcs Lajos, Kárpáti Gyurika, Sike Bandi, Kökény Bea. Ők aztán átmentek a főépületbe, és ott Orosz Pali fogadta őket. Az lélekemelő pillanat és nagyon komoly mérföldkő volt, nem csak a mi számunkra, hanem az egyetemes ferencvárosi történelemben is.

A labdarúgást egy euróért vásároltuk vissza. Azt az egy eurót tényleg oda kellett adni, a konkrét érmét, amit letettünk az asztalra fizetségként Berzeviczi Attila biztosította az FTC számára.

Az Albert Stadion, ahogy hívtuk, a Szentély VIP részlegében, a háttérben a messziről szépnek tűnő játéktér, a legendás széksorok és a jellegzetes, büszke tartású kandeláber.

Az éves rendes közgyűlésünkön (balról jobbra) Nyíri Zoltánnal, Berzeviczi Attilával, Szalai Miklóssal. 2013. 05. 22

Az ingatlanoknak volt egy vételára, ezt a magyar állam fizette ki, a Labdarúgó Zrt. részvényeit pedig a megállapodás értelmében a Ferencvárosi Torna Club vásárolta meg egy euróért. Amikor odaértem az aláírás színhelyére, a Magyar Nemzeti Vagyonkezelő épületéhez, akkor jutott eszembe, hogy nem gondoskodtam az egyeurós érméről, emlékszem, hirtelen belém is nyilallt a gondolat, hogy honnan fogom előteremteni. Szerencsére a kocsimban rengeteg minden van, kis keresgélést követően találtam egy darab olasz verésű egyeurós érmét. Nagy öröm volt, hogy így megoldódott a helyzet és nem kellett a bankba berohannom, hogy megszerezzem azt az ominózus egy eurót. Amikor beléptem a tárgyalásra, félig viccesen azonnal rákérdeztek, hogy nálam van-e az érme, amelyet aztán én büszkén lehelyeztem az asztalra.

— Dr. Berzeviczi Attila

az FTC Labdarúgó Zrt. igazgatótanácsának elnöke

Ez az egész így bombaüzletnek tűnhet, de valójában nem egy euróért, hanem sok százmillió forintos adótartozásért vásároltuk meg a labdarúgást. Mi az évek során az utolsó forintig vissza is fizettük az adósságot. És ahelyett, hogy segítséget kaptunk volna, mit csinált az egyik volt játékosunk… Elkezdett behozni utólag különböző szerződéseket, hogy fizessük ezt ki neki. Nem tudom bizonyítani, de az volt az érzésem, és nem csak nekem, hanem a mi oldalunkon mindenkinek, hogy ez a volt játékosunk, aki menedzserként dolgozott, és behozta ezeket a papírokat, át akar verni minket, és csak pénzt akar kiszedni a Fradiból. Az járt az eszünkben, hogy ezeket az utólag behozott szerződéseket átbeszélhette azokkal, akikkel aláíratta, és így próbált meg pénzt kicsikarni tőlünk. Annyira gyanús volt az egész, hogy már akkor megmondtuk neki, hogy ezt nem fogjuk kifizetni, és azóta sem vagyunk hajlandóak kifizetni, még akkor sem, ha ilyen-olyan módon emiatt párszor meg is sorozta a Fradit a médián keresztül.

De szerencsére voltak olyanok is, akik nem a Fradi utolsó csepp vérét akarták, hanem segítettek. Ilyen volt az Auguszt Cukrászda, egyrészt péksüteményekkel látott el bennünket, másrészt pár százezer forintos támogatást nyújtott a számunkra. Itt jegyzem meg, a kezdeti években, az 1900-as évtized elején, a Ferencváros a polgárság adományai révén fejlődhetett: a kőműves fradista vakolta a ház falát, a vízvezeték-szerelő fradista megcsinálta a zuhanyzót, az ács fradista megcsinálta a kerítést, a pék fradista hozta a friss pékárut, a sóskiflit. Emiatt akkoriban a Fradit sóskiflis csapatnak is nevezték.