A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tout le bleu du ciel by Mélissa Da Costa

© Éditions Albin Michel – Paris, 2021

Première publication Carnets Nord, 2019

Fordította

KALÓ KRISZTINA

Hungarian translation © Kaló Krisztina, 2024

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Kézirat-előkészítő Kótai Kata

Korrektor Zöldhegyi Sarolta

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 615 106 011 7

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Manon virágai

Az én elbűvölő tekintetű Émile-emnek

1.

aprohirdetesek.fr

TÁRGY: Útitárs(nő) keresése utolsó úthoz

FELADÓ: Émile26

DÁTUM: június 29. 01:02

ÜZENET:

Fiatalkori Alzheimer-kórban szenvedő, korlátozott életkilátásokkal rendelkező 26 éves fiatalemberként egy utolsó nagy utazásra készülök. Útitársat keresek, aki osztozna velem ebben az élményben. Az útvonalat együtt döntjük el. Talán az Alpok, Hautes-Alpes megye, a Pireneusok? Lakóautós utazást tervezek gyalogtúrákkal tarkítva (hátizsákra és sátorra is szükség lesz). A megfelelő erőnlét alapfeltétel. Indulás: minél előbb. Az utazás időtartama: legfeljebb 2 év (az orvosok becslése szerint). Rövidebb idő is elképzelhető.

Az ideális útitárs(nő):

Nem kell különösebb orvosi ismeretekkel rendelkeznie, mert nem részesülök semmilyen ellátásban vagy kezelésben, fizikailag teljesen rendben vagyok.

Jó a mentális állapota (fennáll a veszélye annak, hogy egyre komolyabb emlékezetkiesésekkel kell megküzdenem).

Szereti a természetet.

Nem ijed meg a zordabb életkörülményektől.

Szeretne részese lenni egy mélyen emberi kalandnak.

Kizárólag e-mailben várom a jelentkezését. Később telefonon is beszélhetünk.

Émile megdörzsöli az állát. Gyerekkora óta megvan ez az önkéntelen szokása, valahányszor elgondolkodik vagy bizonytalan. Nem biztos abban, hogy jó a hirdetés. Rideg, elrugaszkodott, és egy kicsit őrült ötletnek is találja. Egyetlen lendülettel írta meg, nem is gondolkodott közben. Hajnali egy van. Egy hete nem aludt, vagy alig. Ez nem igazán segít, ha fogalmaznia kell.

Újra elolvassa a hirdetést. Furcsa a hangvétele. Kicsit megkeseredett. De aztán mégis úgy gondolja, jó lesz: elég komor ahhoz, hogy elriassza az érzékenyebb lelkű jelentkezőket, és elég őrülten hangzik ahhoz, hogy eltántorítsa a földhözragadtan gondolkodókat. Kicsit furának kell lenni ahhoz, hogy az érdeklődő érzékelje a hirdetés szokatlan hangvételét.

Amióta közölték vele az orvosi szakvéleményt, az anyja csak sír, az apjának meg feszül az állkapcsa. A nővére majd belepusztul, tiszta karikás a szeme. Neki nem. Ő tiszta elmével fogadta a hírt. A fiatalkori Alzheimer-kór egyik fajtája – így mondták. Egy neurodegeneratív betegség, amely fokozatos és visszafordíthatatlan emlékezetvesztéssel jár. A kór végül az agytörzset támadja meg, és el is pusztítja azt. Az agytörzs a felelős az alapvető életfunkciókért, úgymint szívverés, vérnyomás, légzés… Ez legalább jó hír. Gyors halála lesz. A legjobb esetben két éve van hátra. Nagyszerű. Nem kívánna senkinek a terhére lenni, sem pedig hosszú-hosszú évtizedeket tölteni az előrehaladott demencia állapotában élete utolsó szakaszában. Jobb tudni, hogy nemsokára meghal. A két év elég jó kilátás. Még tudja egy kicsit élvezni az életet.

Tulajdonképpen nem is olyan nagy baj, hogy Laura egy éve elhagyta. Nagyon megbonyolította volna a helyzetet. Már egy hete ezt hajtogatja magának, amióta kimondták rá a halálos ítéletet. Laura nincs többé, már egy éve nem is hallott felőle. Egyetlen telefonhívás sem érkezett tőle. Azt sem tudja, hol él azóta. De jól van ez így. Ilyen értelemben már nem igazán kötődik. Elmehet innen. Nyugodtan nekivághat az utolsó útnak. Nem mintha nem lenne senkije. Vannak szülei, nővére, Marjorie, az ő párja, Bastien, és az ikreik. Van egy gyerekkori barátja, Renaud, akinek nemrégiben született gyereke, és most házat keres, hogy letelepedjen a családjával. Renaud mint apuka és nős ember. Micsoda elégtétel az élettől! Erre egyikük sem mert volna fogadni. Renaud volt az osztályban az a pufók gyerek, akinek csak az utolsó padban jutott hely, akinek asztmája és mogyoróallergiája volt, és aki nagyon röhejesen mozgott a sportpályán, őt pedig vagány, kissé lázadó természetű és éles eszű srácnak ismerték. Kettejük láttán mindenki azon gondolkodott, mit keresnek ők együtt. A kis dagadék és a lázadó. Renaud mindig egy kicsit az ő árnyékában maradt. Aztán az évek során fordult a kocka Renaud javára. Először lefogyott tíz kilót, aztán rátalált a hivatására, logopédus lett. Attól fogva teljesen megváltozott. Megismerkedett Laëtitiával, akivel nemrégiben családot alapított. Miközben ő, a vagány kissrác, a pálya szélén találta magát. Huszonhat éves volt, és valahogy odalett belőle az élénkség. Azt is hagyta, hogy Laura elmenjen.

Émile megrázza a fejét, és hátradől a forgószékében. Nincs értelme se érzelegni, se a múlton merengeni. Ideje az utazásra koncentrálni. Az ötlet rögtön a halálos ítélet közlése után merült fel benne. Egy-két órára magába roskadt, aztán az utazás ötlete kezdte foglalkoztatni. Nem beszélt róla senkinek. Tudja jól, hogy meghiúsítanák. A szülei és a nővére rögtön felvetették a klinikán zajló kísérleti terápia résztvevőinek a listájára. Az orvos azonban világossá tette, hogy nem gyógyításról vagy kezelésről van szó, hanem csupán arról, hogy egy kicsit többet tudjanak meg erről a ritka és jelenleg gyógyíthatatlan betegségről. Ez azonban őt egyáltalán nem érdekli. Nem akarja az utolsó éveit egy kórházi szobában tölteni, hogy az orvosok tanulmányozhassák. A szülei és a nővére mégis ragaszkodtak hozzá. Tudja, hogy miért. Mert nem hajlandók elfogadni a halálát. Kapaszkodnak abba a halvány reménysugárba, hogy a klinikai vizsgálatok és megfigyelések lelassítják a betegségét. De ugyan minek lassítanák le? Azért, hogy meghosszabbítsák az életét? Hogy meghosszabbítsák a szenilis állapotát? Már eldöntötte: útra fog kelni. Egy szót sem szól nekik, teljes titokban kidolgoz minden részletet, és nekivág.

Már meg is találta a lakóautót. El is utalta a pénzt. A hétvégén átveszi a járművet. A városban egy parkolóban hagyja, amíg minden egyebet elrendez, hogy ne keltse fel a szülei és a nővére gyanakvását. Renaud-val kapcsolatban még nem tudja, mitévő legyen. Elmondja neki? Kikérje a véleményét? Nem tudja. Ha Renaud még mindig egyedülálló lenne, nem született volna gyereke, minden másképp alakult volna. Együtt vágtak volna neki az útnak. Ez nem is kétséges. De a dolgok állása megváltozott. Renaud-nak saját élete van, és kötelezettségei lettek. Émile-nek így nincs is kedve magával vinni az utolsó utazására. Pedig ők ketten kalandokról álmodoztak. Azt mondogatták egymásnak: „Ha befejezzük az egyetemet, fogjuk a sátrunkat és a hátizsákjainkat, és elindulunk az Alpokba.” Aztán Émile találkozott Laurával. Renaud pedig megismerkedett Laëtitiával. Feladták az álmukat, hogy egy rövid időre elszökjenek.

Most végre nekivághat. Nincs semmi, ami idekötné. Csupán két év van hátra az életéből, a szerettei lélekben arra készülnek, hogy hamarosan elveszítik. Nem mindegy, hogy most vagy két év múlva? Még egyszer utoljára átolvassa a hirdetést. Igen, szokatlan és személytelen. Igen, valószínűleg senki nem fog rá jelentkezni. De mindegy, egyedül is nekivág. Csak az nyugtalanítja, hogy fél egyedül meghalni. De ha így kell történnie, mert senki sem válaszol a hirdetésre, hát legyen így! Akkor is elutazik, mert az utolsó álma erősebb, mint a félelme. Rákattint a „Küldés” gombra, és a képernyőn megjelenik egy üzenet, amelyből kiderül, hogy a hirdetést máris közzétették. Visszasüpped a karosszékébe, és felsóhajt. Hajnali negyed kettő van. Ha bárki válaszol, ha lesz valakiben annyi őrültség vagy bátorság (nem nagyon tudja, minek nevezze), hogy válaszoljon, akkor – és erről mélyen meg volt győződve – sikerült megtalálnia a lehető legjobb útitársat.

– Émile, ne haragudj, öregem, nem tudtam kire hagyni a kicsit, mert Laëtitia dolgozik, de egyébként is idejön, amint végez.

Renaud zavarban van, amikor a kisfiával a karján érkezik a kórterembe. Émile megveregeti a vállát.

– Ugyan már, tudod, hogy bírom a porontyodat!

– Aludnia kellene. Egész éjjel nem aludt. Már rég ki kellett volna dőlnie a kimerültségtől.

Renaud fáradtnak tűnik. Émile nézi, ahogy a babával a karján küszködik, hogy szétnyissa a babakocsit. A baba alig féléves, és Émile még nem szokta meg, hogy Renaud-t gyerekkel lássa. Még mindig képtelenségnek tűnik a számára. Pedig mindennél világosabban látja, mennyire koncentrál a barátja, hogy széthajtsa a babakocsit.

– Mit nevetsz?

– Olyan, mintha káprázna a szemem.

– Mi van? Mitől?

– Tőled meg a fiadtól! Az összecsukható babakocsik királya lettél!

– Jól van, nevess csak! Egyszer majd te is…

Hirtelen elhallgat, Émile pedig rögtön megérti, miért. Renaud éppen azt akarta mondani, amit szokott, hogy „egyszer majd te is megtudod”, de nem fejezte be a mondatot. Belevörösödött a baklövésébe.

– Bocsánat. Én…

Émile megrázza a fejét, és széles mosollyal válaszol:

– Nem, nem fogom megtudni. Ezt legalább biztosan megúszom! Nem lehet okom panaszra, hogy az élet rosszul bánik velem! – próbálja Renaud-t mosolyra fakasztani, de hiábavaló a fáradozása. Renaud felhagy a babakocsival való küzdelemmel, és fájdalmas arccal felé fordul.

– Hogy tudsz ilyen lenni? Tudod, én már nem is alszom. Hogy lehet ezzel viccelődni?

Émile igyekszik elkerülni a barátja tekintetét, ezért úgy tesz, mintha a körmét piszkálná. Lazának mutatja magát.

– Nincs semmi baj. Úgy értem, néhány hónap múlva azt sem fogom tudni, ki vagyok, vagyis már semmi nem fog számítani. Nem érdemes ezen agyalni.

– Émile! Nem viccelek.

– Én sem.

Renaud közel áll ahhoz, hogy összeroppanjon. Könnybe lábad a szeme. Émile egy pillanatra úgy érzi, mindent el akar neki mondani, mindent ki akar adni magából: minden rendben lesz, öregem, elmegyek, elindulok a hátizsákommal egy izgalmas útra, egy lakóautóval, ahogyan megálmodtuk. Hatvanévnyi élményt fogok szerezni egyetlen év alatt. Ígérem. Nem fogom megbánni.

De képtelen rá. Pedig Renaud nem beszélné le róla – épp ellenkezőleg. Nem ez a baj. Hanem hogy Renaud sokkal több mint barát; ő a testvére, és ha megtudja, hogy elmegy, elkeseríti a gondolat, hogy hagyja egyedül elmenni, hogy nem megy vele. Pedig ez most már szóba sem jöhet. Émile nem hajlandó bűntudatot ébreszteni benne. Ha olyan jól ismeri Renaud-t, ahogyan azt gondolja, akkor azt is pontosan tudja, hogy az képes lenne bármi áron vele tartani, legalább néhány hónapra vagy hétre. Az viszont neki lenne elviselhetetlen. Még rövid időre sem akarja Renaud-t elszakítani a családjától.

– Nekem nem kell a kemény fickót játszanod – erősködik Renaud egyre könnyesebb szemmel.

– Vigyázz, még a végén elejted a gyerkőcöt!

A baba valóban kezd kicsúszni Renaud karjából, aki minden figyelmét Émile-re összpontosítja.

– Ó, a francba!

Renaud a karjába veszi a babát, és a kórházi ágyra teszi Émile mellé, aki felkapja, és az ölébe ülteti.

– Émile…

– Minden rendben lesz, haver. Az élet már csak ilyen. Nem a nyertes számot húztam. Most már így kell végigcsinálnom.

– Ezt nem mondhatod csak úgy.

– És itt van ez a kísérleti terápia is… Ki tudja?

A szülei és a nővére taktikáját alkalmazza: egy esztelen reménnyel fedi el a szörnyű igazságot. Megpróbál hitelesnek látszani, és úgy tűnik, sikerül is, mert Renaud levert arckifejezése megenyhül, és megint a babakocsival kezd babrálni.

– Segítsek?

– Nem, megoldom.

– Akkor mesélj, hogy van az én kedvenc gyerkőcöm?

A baba jókedvűen felnevet Émile ölében. Renaud és Laëtitia a Tivan nevet adták neki. Ezt a keresztnevet ők találták ki. Émile azt gyanítja, hogy Laëtitia e téren lépre csalta Renaud-t, aki nem tud nemet mondani a feleségének. Tivan. Micsoda lehetetlen név! Ő inkább marad a „gyerkőc”-nél vagy egyszerűen a „fiad”-nál. Még az is jobban hangzik. Renaud végre szétnyitja a babakocsit. Feláll, felveszi a kisfiát, és mint valami értékes tárgyat, óvatosan befekteti a kocsiba. Miután eligazgatja a babát, leül Émile ágya szélére.

– De most komolyan: hogy vagy? – fürkészi furcsán.

– Jól. És ti Laëtitiával? Néztetek újabb házakat?

A tématerelés nem válik be. Renaud folytatja:

– Összefutottam édesanyáddal a kórházfolyosón.

– Mikor? Most?

– Igen. Teljesen…

Nem meri folytatni. Émile fejezi be a mondatot helyette:

– Tudom, teljesen összeomlott.

– Még szerencse, hogy van ez a kísérleti terápia.

– Igen, szerencse.

– A rohadt életbe!

Renaud kezével végigtörli elgyötört arcát. Émile betegségének a híre nagyon megrázta.

– Hogy szedted össze?

– Nem szedtem össze semmit. Ritka, gyógyíthatatlan genetikai betegség, ennyit lehet róla tudni.

– Igen, de miért pont te?

– Miért én? Miért nem én? Ez a világegyetem nagy sorshúzásán dől el. Nincs ezen mit firtatni.

– Hogyan tudod tartani magadban a lelket? Hogyan tudod megállni, hogy ne törj-zúzz magad körül mindent?

– Most sírjak? Vagy sajnáljam magam?

Renaud nem tudja, mit válaszoljon.

– Elfogadtam a helyzetet, kész, ennyi.

– Mindig is ilyen voltál.

– Milyen?

– Elszánt és erős. Én voltam a nyápicabb kettőnk közül. Te mindig felfelé húztál.

– Neked bejött az élet, Renaud. És csak magadnak köszönheted. Nem volt hozzá rám szükséged.

Renaud elmosolyodik. Nem tudja tovább tartani magát, egy könnycsepp gördül le a szeme sarkából.

– Pokolian fogsz hiányozni, haver – mondja elcsukló hangon.

Émile sem bírja sokáig. Gombóc van a torkában, amiről nem hajlandó tudomást venni. De Renaud könnyei meghatják. Már sokkal kevésbé visszafogott, mint eddig. Nem sokszor ölelték meg egymást, de ebben a pillanatban természetes mozdulatnak tűnik mindkettőjüknek.

– Hagyd már! Még nem tartunk ott.

– Ne haragudj! Itatom itt az egereket, mint egy csajszi.

– Nem szégyelled magad a fiad előtt!

Renaud a könnyei ellenére elmosolyodik. Szipog.

Émile még mindig tartja magát. Összeszorult a torka, de nem fakad sírva. Ezt megfogadta. Renaud-nak igaza van. Mindig is erős és elszánt volt. Az is marad mindvégig.

– Mikor jön Laëtitia? Töröld meg a szemed, mielőtt megérkezik! Nehogy ilyen állapotban lásson! Még a végén kidob.

– Nem merné megfosztani a kicsit az apjától.

– Remélem is! A te érdekedben.

Renaud furcsán néz rá a könnyes szemével.

– Tényleg hiszel a kísérleti terápiában?

Émile-nek nincs kedve hazudni.

– Dehogy hiszek!

Renaud válla még lejjebb esik.

– Akkor miért mondtad?

– Valamit kell mondanom.

– Mit fogsz csinálni?

– Ezt most hogy érted?

Egy apró kiáltás hallatszik Tivan babakocsijából, de egyikük sem mozdul. Csak nézik egymást, és figyelik egymás szemében a reakciót.

– Nem fogsz itt maradni, és alávetni magad ennek a kísérleti kezelésnek.

Nem is kérdés hangzik el Renaud részéről, hanem egy világos és egyértelmű kijelentés. Majd hozzáteszi:

– Haver, úgy ismerlek, mint a tenyeremet. Nem te lennél!

Émile szeretettel néz a barátjára. A szeme kivörösödött a könnyektől. A legrégebbi barátja. A kis asztmás dagadék… Az életre szóló barátja, a legfőbb támasza. Megértette. Hát persze hogy megértette. Úgy ismerik egymást, mint saját magukat.

– Figyelj csak…

– Tudtam!

– Még nem is mondtam semmit.

– Tudtam, hogy készülsz valamire!

– Igen, jól gondolod. Nem maradok itt!

– Tudtam!

Renaud most nem tűnik letörtnek. Szinte mosolyog, ahogy úrrá lesz rajta a fájdalommal keveredett izgalom.

– Mesélj!

– De ne mondd el senkinek, jó?

– Megőrültél? Dehogy mondom!

– Elutazom.

– Elutazol? Hová?

– Még nem tudom.

Kopogás szakítja félbe őket. Renaud megijed, és gyorsan megtörli a könnyáztatta szemét. Émile kiszól:

– Szabad!

Az ajtó kinyílik, és egy fiatal, szőke göndör hajú, szűk angol kosztümöt viselő nő lép be.

– Laëtitia!

Alig kap levegőt. Leveszi a napszemüvegét, leteszi a kézitáskáját a földre, és gyorsan Tivan babakocsijára pillant.

– Hogyhogy nem alszik?

Émile azonnal észreveszi Renaud megváltozott viselkedését, aki felegyenesedik, és kidülleszti a mellkasát. Komoly arcot vág, mint egy felelősségteljes apa. Laëtitia jelenlétében ezt a szerepet játssza. Igaz, hogy Laëtitia is a lenyűgöző oldalát mutatja. Igazi nő, helyén van az esze, és nagyon pontos elképzelése van arról, milyen legyen az életük. Tudja, mit akar és merre tart. Keményen dolgozik. Minden fronton helytáll.

– Már majdnem elaludt.

Nem mond igazat. Valószínűleg attól fél, hogy különben Laëtitia rossz apának tartaná. Ez mosolyt csal Émile arcára. Laëtitia az ágyhoz lép, és egy gyors csókot nyom Renaud szájára, mielőtt Émile mellé ül.

– Jól vagy?

– Igen, jól.

Átöleli Émile-t, aki nincs hozzászokva a szeretet ilyenfajta megnyilvánulásaihoz a barátja felesége részéről. Mindig is jól kijöttek egymással, de mindig megőriztek egy bizonyos udvarias és tiszteletteljes távolságot. Laura és Laëtitia viszont sosem bírták egymást. Laura a szöges ellentéte volt. Olyan barna, mint amilyen szőke Laëtitia; olyan gondtalan és könnyed, mint amilyen komoly és előrelátó Laëtitia. Egyikük mindig félelemmel vegyes csodálatot váltott ki belőle, míg a másikuk határtalan rajongást. De mindig is jobban szerette Laurának a gondtalan, spontán, gyermeki oldalát. Olyan szabad volt, mint a madár. El is röppent.

Laëtitia szorosan megöleli, aztán elengedi. Amióta bejelentette, hogy beteg, a körülötte lévő emberek hirtelen elkezdték kimutatni az érzéseiket, mint ahogyan most Laëtitia is. Ölelések, hosszú pillantások, suttogva kimondott mondatok, mintha a zaj megölhetné. Ettől Émile kényelmetlenül érzi magát. Nem szereti.

– Még mindig tele vagy munkával? – kérdezi Émile.

– Ne is kérdezd!

– Mi a helyzet a házzal?

– Nincs időnk házat nézni. Tivan meg a munka miatt hullafáradtak vagyunk.

A kórházi szobában ismét csend lett. Laëtitia az ablak előtt áll, Tivan babakocsija mellett. Elgondolkodva simogatja a kisfiú fejét. Aztán magához tér:

– Mikor kezdődik a kísérleti terápia?

– A jövő héten.

– Akkor miért kell már most is bent lenned?

– Előtte még mindenféle vizsgálatokat végeznek rajtam.

– Milyeneket?

– Vérvizsgálatot, DNS-vizsgálatot, szkennervizsgálatokat, memóriavizsgálatot.

– Te jó ég!

Megigazít egy selymes hajfürtöt Tivan aprócska fején, majd folytatja:

– Kiengednek a hétvégére?

– Persze hogy ki! Elvégre nem vagyok rab.

Próbál mosolyt csalni a nő arcára, nem sok sikerrel.

Laëtitia mindig is komoly lány volt. Émile szerint ez megnyugtatja Renaud-t, ezért szereti őt annyira. Renaud mindig félős volt. Erős lelki támaszt talált Laëtitiában.

– Akkor gyere el hozzánk vacsorázni a hétvégén!

– Remekül hangzik.

– Péntek este. Gyere el péntek este! Csinálok lasagnét.

– Klassz ötlet!

Émile érzi, hogy Renaud kétkedve fürkészi. Figyeli, nem vesz-e észre valami jelet a tekintetében. Renaud tudja, hogy el akar utazni. Most nyilván azon tűnődik, hogy elmegy-e hozzájuk a hétvégén, vagy hazudik. Émile szeretné megnyugtatni, de Laëtitiát nem akarja beavatni. Ő ellenezné. Nem értené meg.

Mindenesetre a hétvégén még itt lesz. Szombat reggel megy a lakóautóért. A mozi előtti téren fog vele parkolni, ahol gyakran állnak különféle lakóautók és kétes eredetű furgonok. Aztán a többit majd meglátja. Még nem tudja pontosan, mikor indul. A hirdetést 107-en látták, amióta két nappal ezelőtt feladta, de még senki sem válaszolt. Nem sok reményt fűz hozzá, de úgy véli, sosem lehet tudni. Azt tervezi, hogy a vasárnapot az útvonal részleteinek finomítására szánja. Vágyik a természetbe, az erdőbe, a fenyők illatára, a lába alatt guruló kavicsokra.

– És mi lesz a munkáddal?

Laëtitia hangjára összerezzen. A lány az ablaktól figyeli, kezét még mindig a babakocsiban, Tivan fején tartja.

– Hogy érted?

– Gondolom, nem mész vissza dolgozni.

– Á, dehogy!

– Betegszabadságra küldtek?

– Igen. Határozatlan időre.

Mély hallgatás lengi be a szobát. Renaud kényelmetlenül fészkelődik.

– Nem gond, nem fog hiányozni – teszi hozzá Émile.

A munkája abból áll, hogy szállodákat kapcsoljon össze foglalási weboldalakkal. Minden egyes szerződéskötés után jutalékot kap. Aprócska induló vállalkozás. Alig három éve hozták létre. Rajta kívül van még a főnöke, Laura egyik távoli ismerőse. Laura hozta őket össze három évvel ezelőtt. A főnök huszonnyolc éves, és meg akarja hódítani a világot. Nem fog neki sikerülni. Nincs meg hozzá a szükséges anyagi háttér. Kettejükön kívül van még a cégnél egy gyakornok, Jérôme-Antonin, apuci kisfia, alkalmatlan és lusta. Nem, ez a meló nem fog neki hiányozni. Annak idején elfogadta, mert kellett a pénz, de sosem volt odáig érte. Úgy végezte a feladatát, mint egy robot, csak hogy elüsse valamivel az időt. Emiatt nem is vette észre, hogy a memóriája elkezdett leépülni. Az unalomra és a motiváció hiányára vezette vissza: elveszett, újraírt, újból elküldött e-mailek, elfelejtett találkozók, minden második ügyfélvisszahívás elmaradt, a nap közepén teljes köd a fejében egy üres dokumentumra meredve („mit is akartam?”). Unalmas volt mindig ugyanazokat a feladatokat csinálni, úgyhogy azt hitte, egyszerűen csak megunta. De nem erről volt szó, legalábbis nem csak erről. Az emlékezete kezdett romlani. Aztán jöttek a rosszullétek, az egyensúlyzavarok. Fáradtság, gondolta. Laura távozásának utóhatásai… egy évvel később. Az anyja ragaszkodott hozzá, hogy menjen el orvoshoz. Aztán megszületett a halálos diagnózis.

Laëtitia az ablakkal babrál. Küzd a kilinccsel, hogy ki tudja nyitni.

– Pokoli meleg van.

Az esti hűvös levegő beáramlik a szobába. Már beköszöntött a július, odakintről hangos madárcsicsergés hallatszik.

– Miért nincs itt légkondi?

– Csak az idősgyógyászati osztályra szereltek fel.

– Én ezt nem bírom tovább. Hozok egy hűsítő limonádét az automatából. Ti kértek valamit?

Émile int a fejével, hogy nem kér semmit. Renaud sem. Laëtitia megtörli a homlokát, amelyre néhány göndör hajtincs tapadt.

– Mindjárt jövök.

Kimegy, és óvatosan becsukja maga mögött az ajtót. Renaud azonnal Émile-hez fordul. Most már tudni akarja.

– Mire készülsz?

– Még nem tudom pontosan.

Émile a fehér éjjeliszekrény felé nyúl a telefonjáért. Megnyit egy weboldalt, legörgeti, rákoppint.

– Tessék, nézd! Itt tartok most – nyújtja át a telefont Renaud-nak a hirdetéssel. – Olvasd!

Émile a lakóautó kormányánál ül mozdulatlanul és tanácstalanul a gondolataiba merülve. Aznap reggel vette át a járművet. Tökéletes állapotban van. Még néhány főzőedény is maradt benne, és egy garnitúra törölköző, amelyet mintha még sohasem használtak volna. Akár azonnal útnak indulhatna.

A lakóautó a mozival szembeni parkolóban áll, és Émile nem tudja rávenni magát, hogy kiszálljon. Zaklatott. Tényleg nem tudja, mit csináljon. Renaud egy kicsit megrémült a minap, amikor meglátta a hirdetést.

– Azt megértem, hogy le akarsz lépni, de hogy egy vadidegennel?

Zavart mozdulatot tett, mintha bocsánatot akart volna kérni, amiért nem tud vele tartani.

– Biztos, hogy senki sem fog jelentkezni! Legfeljebb valami féleszű alak. Vagy egy pszichopata, egy szexmániás. Mibe akarsz belekeverni?

Émile-t kissé meglepte ez a kirohanás. Általában egy hullámhosszon szoktak lenni Renaud-val, de ezúttal nem ez a helyzet, és ez gondolkodóba ejti. Vajon Renaud azért reagál így, mert tudja, hogy hamarosan meg fogok halni? Mert tudja, hogy távol az otthonomtól és a szeretteimtől fogok meghalni? Vagy tényleg agyament az ötletem? Már majdnem törölte a hirdetést. De aznap reggel jelentkezett valaki, és ettől most teljesen össze van zavarodva. Ugyanis nem férfi az illető, pedig szilárdan meg volt győződve arról, hogy ha lesz egyáltalán valaki, aki válaszra méltatja, az csak egy férfi lehet. De nem, egy nő jelentkezett. Egy fiatal nő. Azt írja, huszonkilenc éves. Normális körülmények között meg kellett volna rémülnie a hirdetéstől, vagy legalábbis aggodalmaskodnia egy kicsit amiatt, hogy egyedül elutazzon egy ismeretlen férfival, aki ráadásul azt állítja, hogy az élete végén jár, és nincs pontos elképzelése sem az útvonalról, sem az utazás valódi céljáról, a nő azonban egyáltalán nem tűnt nyugtalannak. Rövid üzenetet írt, alig kérdezett. Lehet, hogy valami nem stimmel vele pszichésen?

aprohirdetesek.fr

TÁRGY: Re: Útitárs(nő) keresése utolsó úthoz

FELADÓ: Jo

DÁTUM: július 5. 08:29

ÜZENET:

Üdvözlöm, Émile26!

A hirdetése felkeltette az érdeklődésemet.

Joanne vagyok, 29 éves.

Vegetáriánus. Nincsenek nagy igényeim a háztartás és a kényelem terén.

Igaz, hogy csak 157 cm magas vagyok, de egy 20 kilós hátizsákot több kilométeren át tudok cipelni.

Néhány allergiától eltekintve (darázscsípés, földimogyoró, csiga, kagyló) a fizikai állapotom jó.

Nem horkolok.

Nem beszélek sokat, szeretek meditálni, különösen a természet lágy ölén.

Bármikor tudok indulni.

Várom a jelentkezését.

Joanne

Reggel óta mást se csinál, csak újra meg újra elolvassa az üzenetet. Nem nagyon érti. Ki lehet ez a lány? Miért jelentkezett? Most ő maga lett gyanakvó. A lány nem kérdez semmit. Csak úgy kész vele tartani, nincs benne semmi félelem. Miféle nő tesz ilyet? Azonnal meg akarja mutatni az üzenetet Renaud-nak, hogy megkérdezze a véleményét. Vegetáriánus. Nincsenek nagy igényeim a háztartás és a kényelem terén. Furcsának furcsa ez a lány! Még csak meg sem említi a halálos betegséget, amely a fejük felett lebeg majd az egész út alatt. Nem érdekli? Nem horkolok. Nem beszélek sokat, szeretek meditálni, különösen a természet lágy ölén.

Émile megvakarja az állát, végigsimít az arcán, a szakállán, amelyet már egy éve makacsul meghagy. Valójában nehezen ismeri be, hogy a hirdetése alapján pontosan ilyen válaszra lehetett számítani. Pontosan ilyenfajta embereknek szánta. Akkor meg most mi van? Mi a baj? Mitől lett ilyen kételkedő és gyanakvó? Nézi magát a visszapillantó tükörben: barna szakállát, a szőrszálak alatt látható gödröcskéket, a mandulavágású barna szemét. Kezd ráncosodni a szemkörnyéke. Szarkalábai vannak. De nem túl látványosak. Biztos benne, hogy rajta kívül még senkinek sem tűntek fel. Nézi az aggódó tekintetet az arcán, a homlokán húzódó barázdát.

Soha nem hitt benne igazán. Soha nem gondolta volna, hogy valaki válaszol a hirdetésére. Legfőképpen nem egy lány. Ez zavarja a legjobban. Laurának is megvolt a maga őrült egyénisége, a spontán és szeszélyes oldala, de soha az életben nem válaszolt volna ilyen hirdetésre. Soha nem vágott volna bele ilyen kalandba. Pedig Laura volt a leghaladóbb gondolkodású és leglazább lány, akit valaha ismert. Legalábbis kezdetben. Akibe bolondulásig beleszeretett.

Gondolataiból telefoncsörgés zökkenti ki. A kijelzőn megjelenik, hogy „Anya” keresi. Vár még három másodpercet, mielőtt felveszi.

– Émile? Merre vagy?

– Minden rendben van, anya. Eljöttem bevásárolni. Valami baj van?

– Csak feléd jártam. Felcsengettem a lakásodba, de nem találtalak itthon.

– Akkor várj meg! Tíz perc múlva ott vagyok.

– Csak látni akartam, jól vagy-e. A nővéred is itt van az ikrekkel.

Émile erre legszívesebben sóhajtana egy nagyot, de nem teszi. Erőt vesz magán, hogy kedvesen válaszoljon:

– Sietek haza.

Amióta megkapták a lesújtó diagnózist, egy perc nyugtot sem hagynak neki. Egyikük sem. Szinte megfojtják. Alig várja, hogy útnak indulhasson, és vége legyen ennek a kutyakomédiának. Ők is meg fognak könnyebbülni tőle valahol mélyen legbelül. Csak még nem tudják. Most tele vannak fájdalommal és jó szándékkal, de a végén ez az egész rájuk fog nehezedni. Meg kell tanulniuk tovább élni az életüket. Rajta már nem lehet segíteni. De nekik élniük kell!

aprohirdetesek.fr

TÁRGY: Re: Re: Útitárs(nő) keresése utolsó úthoz

FELADÓ: Émile26

DÁTUM: július 5. 20:11

ÜZENET:

Kedves Joanne, örülök, hogy megismerhetlek!

Bevallom, nem számítottam rá, hogy bárki is válaszol a hirdetésre.

Piszkosul megleptél.

Pontosan melyik városban élsz jelenleg? Ha nem vagyunk túl messze egymástól, találkozhatnánk indulás előtt, hogy megbeszéljük az útvonalat. Mit szólsz hozzá?

Én Roanne mellett lakom.

Émile

Ui.: Szerintem tegeződjünk.

Émile izgatottsága elnyomja a kételyeit. Felszabadult a szorongása és az aggályai alól. A napot anyjával és nővérével töltötte. Úgy lesték minden mozdulatát, mintha haldokolna. Nagyon idegesítette. Észrevette, amikor fájó pillantásokat váltottak és a könnyeikkel küszködtek. Érezte a lakásban a rájuk nehezedő végső kilátás mérhetetlen súlyát. Még Marjorie fiai, az ikrek is érezték. De ők nem sírtak. Csendben maradtak; háromévesekhez képest túlságosan is csendben. Ha itthon marad, pokoli lesz a helyzet. A halál egyre nagyobb teret követel majd magának, minden mást elnyom, és nem lesz körülöttük más, csak ez a fanyar szag, a közelgő halál keserű íze.

El kell innen mennie. Méghozzá gyorsan. Amíg minden szinte még a régi.

aprohirdetesek.fr

TÁRGY: Re: Re: Re: Útitárs(nő) keresése utolsó úthoz

FELADÓ: Jo

DÁTUM: július 5. 20:21

ÜZENET:

Üdvözletem ismét, Émile!

Saint-Malóban élek. Ha te pedig Roanne-ban, akkor 700 km választ el minket. Attól tartok, nem tudunk leülni egy kávéra az indulás előtt.

Viszont már holnapután Roanne-ban lehetek. Találkozhatnánk a 3-as autópálya kijáratánál. Széles karimájú fekete kalap és aranyszínű szandál lesz rajtam, meg egy piros hátizsák. Mit szólsz?

Joanne

TÁRGY: Re: Re: Re: Re: Útitárs(nő) keresése utolsó úthoz

FELADÓ: Émile26

DÁTUM: július 5. 20:29

ÜZENET:

Minden jel arra vall, hogy neked legalább annyira sürgős az indulás, mint nekem. Vagy tévedek?

Émile

Joanne nem válaszolt. Éjfél van, Émile fekszik az ágyán, az ablakok tárva-nyitva. Egyedül van a lakásban. Joanne nyilván nem nagyon akar foglalkozni a kérdéssel. Vajon miért? Azon tűnődik, vajon mi elől menekül. Ő világosan megírta a szándékát, a lány nem. Lehet, hogy nem is menekül semmi elől, csak egyszerűen hibbant. Vagy nimfomániás. Émile-t az sem érdekli. Úgyis meg fog halni. Már semminek nincs jelentősége. Azért megint ír neki, hogy meggyőződjön, nem gondolta-e meg magát.

TÁRGY: Re: Re: Re: Re: Re: Útitárs(nő) keresése utolsó úthoz

FELADÓ: Émile26

DÁTUM: július 6. 00:14

ÜZENET:

Dél megfelel?

Nincs meg a telefonszámod. Hogyan találjuk meg egymást?

Émile

TÁRGY: Re: Re: Re: Re: Re: Re: Útitárs(nő) keresése utolsó úthoz

FELADÓ: Jo

DÁTUM: július 5. 00:49

ÜZENET:

Dél megfelel. Meg fogsz ismerni a fekete kalapról, az aranyszínű szandálról és a piros hátizsákról.

Joanne

2.

Émile szíve szokatlanul hevesen ver, és összeszorul a torka. Nem igazán tudja, mit csinál. Nehezen tudja a lakóautót vezetni. Korábban még sosem vezetett efféle járművet. A piros lámpánál lopva nézi magát a visszapillantó tükörben. Olyan, mint aki bal lábbal kelt fel. Sötét karikák éktelenkednek a szeme alatt. Bozontos a szakálla. Még hangosabbra veszi a zenét. Nem akar megint arra gondolni, hogy mibe vágott bele, és hogy mit, jobban mondva kiket hagy hátra. Gyorsan, nagyon gyorsan lelépett, mielőtt meggondolta volna magát. Tegnap még bizonytalan volt, ma reggel pedig útnak indul.

A lámpa zöldre vált. Követi az autópálya-jelzést, áthalad a körforgalmon. Már látja a 3-as számú kijáratot. Ott hajtott fel az autópályára majdnem huszonhat éven át szinte minden nyáron a szüleivel és a nővérével, amikor nyaralni indultak délre. Elhessegeti az emlékeit. Nem kér belőlük. Egyelőre nem. Arra kell figyelnie, ami most vár rá.

Lehalkítja a zenét, ahogy behajt az autópálya bejáratánál lévő kis parkolóba. Nincs tömeg kedden, ebédidőben. Megnézi a műszerfalon az időt. Tíz perccel korábban érkezett. Biztosan nincs még itt az útitársa. A parkoló kihalt. Ki hozza vajon ide? Egy barátja? Valamelyik szülő? Vajon mit fog nekik mondani ez a lány? Leparkol a lakóautóval, és éppen leállítja a motort, amikor valami mozgást vesz észre a parkoló távolabbi végében, ahol egy fa áll. Az egyetlen fa, amely egy aprócska füves területen nőtt az autópálya bejáratánál. A lány ott ül a fa tövében. Semmi kétség, ő az. Törökülésben ül, fején széles karimájú fekete kalap. Egy nagy piros hátizsákot támasztott maga mellé. Tétován néz Émile felé, a tenyerével árnyékolja az arcát, hogy védje magát a naptól. Émile leveszi a gyújtást, kinyitja az ajtót, mire a parkoló végében feláll a lány. Nagyon hosszú, bokáig érő fekete ruhát visel, amely eltakarja az idomait. Émile nem egészen biztos benne, hiszen még mindig csak messziről látja, de karcsúnak tűnik, szinte törékenynek, ahogy elveszik a bő ruhában. Elindul felé. A lány is. Kicsit ostobán és ügyetlenül érzi magát. Rosszabb, mint egy első randi. De most már ott áll előtte a lány. Törékeny. Aprócska. Keskeny a válla. Émile csodálkozik, hogy egyáltalán elbír egy ekkora hátizsákot. Fekete kalapja árnyékot vet a keskeny arcára, apró, fénytelen barna szemére. Világosbarna haja kócos, nem teljesen egyenes, de nem is igazán hullámos. Biztosan szép, ha az akar éppen lenni…

Ha megfésülködik, kihúzza feketére a szemét, és nem burkolózik méretes ruhákba, nem bújik el a kalapja árnyékába. De most egyszerűen csak kicsinek tűnik. Egy szürke kis verébnek. Aki nem ad túl sokat a megjelenésére.

– Szia! – köszön neki Émile kissé összeszorult torokkal.

A lány felnéz, hogy üdvözölje. Igazat írt, alig lehet százötvenhét centi.

– Szia!

Semmi mást nem tesz hozzá. Émile kicsit meglepődik. Másmilyennek képzelte. Az első üzenetének a stílusa egy laza, könnyed, elég fesztelen, kicsit őrült lányt sugallt. Nem egy ilyen félénk, a kalapja mögé bújó nőt. Kénytelen ő folytatni a bemutatkozással, mert érzi, hogy a lány nem fogja:

– Hát én volnék az! Émile. Én vagyok Émile.

A lány bólint, és mintha valami mosolyszerűt erőltetne az arcára.

– Én meg Joanne.

– Régóta vársz?

– Két órája.

– Ó, nem is gondoltam. Sajnálom!

– Semmi baj. Hamarabb tettek ki, mint amire számítottam.

A hangja vékony, kissé erőtlen. Határozottan nem hasonlít az első üzenetet író lányra.

– Valaki elhozott kocsival?

– Stoppoltam.

– Á, értem!

Nem jut eszébe semmi más, amit kérdezhetne. A lány meg csak áll előtte a hatalmas piros hátizsákjával, úgyhogy hozzáteszi:

– Készen állsz? Indulhatunk?

A lány bólint. Elindulnak a lakóautó felé. A lány léptei egyszerre nehézkesek és könnyedek. Nehézkesek, mert súlyos terhet cipel, és könnyedek, mert olyan, mintha a föld felett lebegne. Émile kinyitja neki az ajtót. A lány alig pillant be a jármű belsejébe, Émile mégis megszólal:

– Ez a lakóautó. Itt fogunk lakni.

Furcsa volt kimondania ezeket a szavakat. Itt fogunk lakni. Eddig csak Laurával élt együtt. Most pedig egy vadidegennel fogja megosztani ezt a szűkös járművet. A lány végigpásztázza az autó hátulját.

– Tökéletes.

Émile nem érzékel se különösebb érzelmet a lány hangjában, se semmi fényt a szemében. Teljesen közömbösnek tűnik mindazzal szemben, ami történik vele. Émile helyet foglal a vezetőülésen. A lány becsatolja a biztonsági övét. Még mindig nem vette le a kalapját. Émile-nek az az érzése, hogy nem is fogja. Émile kényelmetlenül fészkelődik az ülésben, és idegesen felnevet.

– Az útvonallal kapcsolatban…

Az ideges nevetés köhögésbe torkollik.

– Nem egyeztünk meg. Nem tudjuk, hová megyünk.

A helyzet hirtelen teljes képtelenségnek hat. Hogy egyszer csak ott találja magát egy lakóautó kormányánál egy holdkórosnak tűnő lánnyal, és azt sem tudják, hová mennek.

– Nekem mindegy – mondja a vékonyka hang.

Ki ez a lány, és mi a fenét keres itt? Te jó ég, mi elől menekülhet ennyire elszántan, hogy az első jöttment fickó kocsijába bevágja magát, mit sem törődve azzal, hogy mi történik vele? Végül úgy döntenek, a Pireneusok felé veszik az irányt. Útközben egyikük sem szól egy szót sem. Émile megpróbál feltűnés nélkül oldalra pillantani a lányra, de biztos benne, hogy ahogyan ezt teszi, az nagyon is feltűnő. Mégsem tudja megállni, hogy ne tegye. A lány válasza a semmiből érkezett, kérdés, kertelés és színlelés nélkül: nekem mindegy. Émile tudja, hogy a lány tökéletesen igazat mond. Nem érdekli, hová mennek, ki ő, miért indul útnak, mi történhet vele. Semmi nem számít neki. Csak el akar menni. Ki elől? Mi elől? Megőrjíti a rejtély.

Most értette csak meg, hogy hibát követett el. A hirdetés szokatlan hangvételét kihívásnak, vagányságnak szánta. Azt hitte, hogy egy fura, kicsit lökött, bőbeszédű és szertelen szerzettel sodorja majd össze az élet, de tévedett. Az igaz, hogy elég furcsa a hangulat, de egy nagyon is prózai ok miatt… Ez a lány teljesen el van varázsolva, fogalma sincs, hogy mi zajlik körülötte, és nem is érdekli. Mintha nem is e világról való lenne. Mintha valahol máshol járna, mintha annak sem lenne igazán a tudatában, hogy él.

Egyenletes tempóban haladnak, a zene halkan duruzsol, szinte alig hallani. A lány az utat bámulja. Teljes mozdulatlanságban.

– Szólj, ha le akarod húzni az ablakot!

– Jó.

– Vagy ha meg akarsz állni.

– Jó, rendben.

Róják a kilométereket. Kezd hozzászokni a lakóautóhoz, a vezetéshez és a lány hallgatagságához. Úgy gondolja, talán jobb is így, mert neki sincs igazából se kedve, se ereje beszélgetni. Gombóc van a torkában, könnyek tolulnak a szemébe, de igyekszik tartani magát. Tegnap volt a szüleinél, hogy megmondja nekik az első kísérleti kezelés időpontját.

– Anya, csak írd be a naptáradba! Ha esetleg el akarnál jönni velem.

Egy rövid ideig nézte az apjával a Legyen Ön is milliomos! című tévés vetélkedőt, miközben az anyja az orchideáit locsolta mellettük. Aztán átment Marjorie-hoz, hogy kicserélje náluk az izzót a nappali csillárjában.

– De Émile, emiatt nem kellett volna fáradnod. Már három hónapja kiégett, és megvagyok nélküle.

Marjorie meglepődött. A férje, Bastien, nagyon sokat dolgozik. Nem volt könnyű dolguk az ikrek születésével. Nehezen jönnek ki a hó végén. Bastiennek kevés ideje van a ház körüli apró munkákra, és amikor három hónappal ezelőtt a csillár izzója kiégett, Marjorie megkérte Émile-t, hogy alkalmasint jöjjön át, és cserélje ki neki. Természetesen nem tette meg. Nem mintha nem lett volna rá ideje. Nem azért, hanem mert három hónapon keresztül halogatta ezt az apró-cseprő feladatot. De tegnap rászánta magát. Beugrott a szupermarketbe, vett egy izzót, és elment Marjorie-hoz. Bastien még nem jött meg a munkából. Az ikrek az iskolából hazaérve éppen uzsonnáztak. Marjorie a konyhapultot takarította.

– Az izzó miatt jöttem – jelentette be Émile.

Marjorie felállított egy kislétrát a nappaliban. Az ikrek a létra tövébe álltak, és érdeklődve figyeltek. Miután végzett, Marjorie kávét szolgált fel neki, és ragaszkodott volna ahhoz, hogy maradjon vacsorára is, de ő azt válaszolta, hogy nem tud, mert még el kell mennie Renaud-hoz. Azt azért megvárta, amíg Bastien hazaér a munkából, hogy vele is megigyon egy kávét, és beszélgessenek erről-arról. Aztán eljött. Úgy köszönt el, hogy „viszlát”. Villámgyorsan elviharzott Renaud-hoz. Nem volt ideje sírni, de még csak elérzékenyülni sem. Még hátravolt egy titkos búcsú, egy arc, amelyet be kellett vésnie az emlékezetébe, mielőtt holnap elutazik. Így hát elindult, hogy becsengessen Renaud-hoz egy doboz tojással a kezében.

– Anyám megint hozott egy dobozzal! Egy hét alatt ez már a második! Elhoztam, hogy használd el őket, mielőtt nálam megzápulnak.

Renaud mondani akart valamit. Furcsán elsápadt. De Laëtitia ott állt mellette, és átvette a szót:

– Ó, ez kedves tőled! Kérsz egy aperitifet, mielőtt továbbindulsz?

Szándékosan jött ebben az időpontban, amikor tudta, hogy Laëtitia otthon lesz. Tudta, hogy Renaud nem tud faggatózni, félrehúzódni vele, a vállára omlani. Nem volt túl tisztességes tőle, hogy ilyen álnok módon lepje meg, de nem akart búcsúzkodni. Soha nem szerette az ilyesmit. Laëtitia töltött neki is egy Martinit, amelyet a nappaliban hármasban ülve ittak meg. Émile a karjába vette Tivant, de a kisfiú sírni kezdett.

– Még most se nagyon kedvel!

Renaud sápadt volt és hallgatag. Nem mesélt semmit. Sejtette, hogy valami van, hogy talán ez az utolsó látogatás. Amikor távozni készült, Renaud megpróbálta az ajtóban visszatartani.

– Émile, várj!

Laëtitia már visszament a nappaliba, miután elköszönt tőle.

– Mi ez a tojáshistória? Ne nézz hülyének!

Renaud mély fájdalommal a szemében nézett rá. Émile válaszolt:

– Tényleg mennem kell, öregem.

Megölelte, és leszáguldott a lépcsőn. Renaud torkaszakadtából ordított a lépcsőházban:

– TE SZEMÉT!

Mert bizony megértette. Rájött, hogy Émile menekülőre fogta, mint egy tolvaj, és el sem akar búcsúzni. Émile hallotta, hogy Laëtitia kijött a lépcsőházba, és megkérdezte Renaud-t:

– Mi ütött beléd?

Aztán a lakásuk ajtaja becsukódott, és Émile nem hallott semmi mást. Hazament a hátizsákjáért, és bezárta az ajtót. Aznap éjjel a lakóautóban aludt a belvárosi parkolóban, hogy biztosan senki ne zavarja; hogy biztos legyen abban, hogy Renaud nem jelenik meg, és nem töri rá az ajtót. Az egész éjszakát ébren töltötte. Egy pillanatra sem tudta lehunyni a szemét.

Megpróbált nem gondolni erre az egészre. Még mindig túl fájdalmas volt. Még soha nem csinált ilyet. Azon tűnődik, vajon Joanne-nak is ugyanilyen fájdalmas-e az élete, vajon amiatt nem szól-e egyetlen szót sem, és azért tűnik-e ennyire elveszettnek. Lehet. Talán nem is olyan rossz, hogy mindketten hallgatnak, hogy mindketten némán próbálják átvészelni ezeket a nehéz és elveszett pillanatokat.

Megállnak egy autópálya-pihenőnél, hogy kinyújtóztassák a lábukat. Joanne a lakóautó mellett marad. Émile elindul az üzlet felé. Néhány óra leforgása alatt sok mindent megértett. Olyan dolgokat, amelyeket eddig nem tudott. Nem tudta, milyen kedves és fontos dolog kicserélni egy villanykörtét, mosolyogni látni a nővérét, az apjával nézni a Legyen Ön is milliomos! című műsort, látni, ahogy az anyja az orchideáival foglalatoskodik, hallgatni a baba sírását, miközben Laëtitia Martinit tölt, Renaud pedig csak áll az ablaknál és nézelődik. Nem tudta, mindez mekkora kincs. Amikor Laura elhagyta, azt hitte, hogy nem maradt körülötte semmi, csak a hatalmas űr, az érdektelen és értéktelen nagy büdös semmi. Nem vette észre, mi minden vette körül: hogy ott vannak azok az apró, jelentéktelen dolgok, amelyektől szeretve érzi magát az ember, és amelyek életben tartják.

A könnyeit nyeldesi, miközben belép az autópálya-pihenő üzletének üvegajtaján. Nem éhes, de már késő délután van, és valamit vennie kell estére. Az éhség előbb-utóbb úgyis rátör. Választ egy szendvicset a hűtővitrinből, aztán járkál a polcok között. Nem tudja, hogy Joanne-nak van-e valami ennivalója. Úgy dönt, hogy a biztonság kedvéért vesz egy csomag csipszet és két kompótot. Aztán levesz a polcról egy borsókonzervet és egy doboz lencsét. Biztos, ami biztos.

Nem baj, ha van egy kis tartalék. A pénztárnál egy üveg vizet is hozzátesz a bevásárláshoz, majd nyújtja a bankkártyáját.

– Tizenhat euró negyvenhatot kérek.

A parkolóban fullasztó meleg van. A júliusi nap szinte perzsel. Joanne leül a lakóautó melletti kis füves részre. A lábát kinyújtja maga előtt, néhány centiméter látszik a sípcsontjából. Hófehérek; mostanában nem sokat napozhatott. Émile odamegy hozzá, kezében a kis műanyag zacskóval.

– Kérsz valamit enni? Vettem magunknak egy kis kaját.

A lány felnéz, és megrázza a fejét.

– Megvagyok, köszönöm! Egyelőre nem kérek semmit.

Úgy tűnik, kicsit visszatért belé a lélek. Hosszabbak lettek a mondatai. Émile leül mellé a fűbe, és megkérdezi, „Jól vagy?”, mintha jól ismernék egymást. A lány bólint.

– Jól.

Kicsit tétovázik, aztán megkérdezi:

– Tudod, hogy hol töltjük a ma éjszakát?

Émile vállat von.

– Nem, nem tudom. Úgy gondoltam, majd akkor állok meg, ha már nagyon álmos vagyok. De ha van valami konkrét ötleted…

– Ja, nem, nincs! Csak úgy kérdeztem.

Ismét csend lett. Egy kérdés hirtelen kíváncsivá tette Émile-t. Nem tudja megállni, hogy fel ne tegye:

– Hogyan találtál rá a hirdetésemre?

Joanne arca eltűnik a kalap alatt, ahogy hirtelen lehajtja a fejét. Néhány fűszálat tépkedve úgy tesz, mintha nem jött volna zavarba.

– Úgy döntöttem, eljövök otthonról. Kellett egy autó. Az apróhirdetésekben kerestem egyet.

Émile várja a folytatást. De nincs.

– Szóval így bukkantál a hirdetésemre?

– A főoldalon volt. Elég sokan rákattinthattak, mert azok között a hirdetések között jelent meg, amelyeket az elmúlt huszonnégy órában a legtöbben néztek.

– Tényleg?

Émile félig szórakozottan, félig szomorúan mosolyog.

– Azt meg kell hagyni, kicsit meglepő hirdetés volt, nem?

Joanne megvonja a vállát.

– De igen, azt hiszem, az volt.

Nyilvánvalóan nem talált benne semmi meglepőt. Vagy túlságosan máshol jártak a gondolatai ahhoz, hogy észrevegye.

– Azt hittem, egy ilyen hirdetéstől megrémül egy nő – erőlteti még egy kicsit a témát, hátha valami bővebb választ tud kicsikarni.

– Ja, nem, én nem.

Rájön, hogy ennél többet nem fog megtudni. Lassan feláll, és megkérdezi:

– El akarsz menni a mosdóba? Megmozgatni a lábad egy kicsit?

A lány megrázza a fejét.

– Nem, nem kell.

– Akkor indulhatunk tovább?

– Indulhatunk.

Kezd hűvösödni odakint. A nap lassan lebukik a látóhatár szélén. Újabb hosszú órákon át autóztak, aztán Émile egyszer csak úgy érezte, mindjárt elalszik a volánnál. Az álmatlanul töltött éjszaka és az érzelmek kimerítették. Sok volt ez egy napra. Úgy döntött, hogy megáll. Leparkolt a lakóautóval egy főút szélén, Brive-la-Gaillarde közelében. Még hat óra sincs, de már éhes. A lakótérben lévő faliszekrényből elővettek egy kempingasztalt és két széket, felállították őket az út szélén egy kis előteraszt rögtönözve.

– Mit kérsz enni?

Joanne szemügyre vette a csipszet, a szendvicset és a kompótokat. Egy kompótot választott.

– Csak ennyit?

– Nem vagyok nagyon éhes.

A kompótot állva ette meg, nem ült le Émile mellé az asztalhoz. Aztán megkérdezte, hogy lezuhanyozhat-e, ha van elég víz a tartályban.

– Nyugodtan – mondta. – Ma reggel ellenőriztem. Még van benne ötven liter. Majd holnap feltöltjük. Keresünk egy lakóautóknak való szervizhelyet.

A lány bólintott, és eltűnt az autó belsejében. Émile csak ül tovább az út szélén felállított kempingasztalnál, és a vákuumcsomagolásból kihámozott szendvicsét eszi. A telefonja kikapcsolva hever mellette. Soha többé nem kapcsolja be. Vagy legalábbis nagyon sokáig nem. Nem hagyott üzenetet senkinek. Majd később. Egy levelet fog majd írni a szüleinek. Ők majd továbbítják a híreket Renaud-nak és a nővérének.

Időnként egy-egy autó halad el mellettük. Amikor eltávolodik, ismét csend lesz. Csak a zuhany felől jövő vízcsobogást hallani. Megint eszébe jut, mennyire képtelen a helyzet. Ő az út szélén eszik, Joanne pedig néhány méterre tőle zuhanyozik. Ma este egymás mellett fekszenek majd a dupla matracon a pop-up tető alatti hálófülkében. Reméli, hogy a lány nem klausztrofóbiás, mert elég szűk a hely. Az is lehet, hogy nem akar majd Émile mellett aludni. Talán inkább lent, az étkezőasztal melletti padra fekszik le.

Jó éjszakát kívánnak majd egymásnak, és semmi mást nem tesznek hozzá, hiszen alig beszélnek. Olyanok, mint egy idős házaspár, akik együtt utaznak.

A zuhany felől abbamarad a vízcsobogás. Émile bekapja az utolsó falatokat, és hátradől a kempingszékben. Nemsokára elnyúlik a matracon. Kimerültnek érzi magát. Tonnányi súly nehezedik rá. Lépteket hall a kavicson. Joanne jön fürdőköpenybe burkolózva. Vizes haja az arcába csöpög. Alig ismeri fel így. Bosszúsnak tűnik.

– Émile!

Furcsa érzés, hogy a keresztnevén szólítja. Ez az első alkalom. Meg kell még szoknia.

– Elhasználtam az összes vizet a tartályból. Ne haragudj, nem vettem észre, hogy ilyen gyorsan fogy!

Émile csak legyint egyet.

– Nem gond.

– Igen, de ha meg akarnál mosakodni.

– Majd holnap megoldjuk.

Nem úgy tűnik, mintha a lány megkönnyebbült volna. Még mindig ugyanaz a bosszús arckifejezés ül az arcán, és behúzza a nyakát.

– Megengeded, hogy a faliszekrénybe bepakoljam a holmimat?

Émile beleegyezően mosolyog rá.

– Hogyne, persze. A mosogató alá is rakhatsz néhány dolgot.

– És a te holmid?

– Van még tárolóhely az ülőpad alatt. Majd én oda pakolok.

– Jó. Köszönöm!

Visszamegy a lakóautóhoz. Émile nyújtózik egyet, aztán feláll.

– Kint hagyjam az asztalt és a székeket? – kérdezi jó hangosan, hogy a lány bentről is hallja.

Joanne kidugja a fejét az ajtónyílásban.

– Miért?

– Megyek aludni. Van pár óra alváshiányom, amit be kell pótolnom.

– Ja, akkor igen, hagyj csak kint mindent. Majd én összehajtom őket, mielőtt lefekszem.

Émile összeszedi és a tenyerébe gyűri a szendvics csomagolását, fogja a még mindig kikapcsolt telefonját, és visszamegy az autóba. Joanne a hátizsákja előtt térdepel. Lassú mozdulatokkal kiszedeget belőle pár kupac ruhát. Feláll, és kinyitja a faliszekrény ajtaját, ahol addig a kempingasztalt és a székeket tárolták.

Rengeteg pakolóterük van. Nem lesznek szűkösen.

– Ez a tiéd? – kérdi.

Egy kartondobozt fedezett fel a szekrény alján. Már épp ki akarja venni, amikor Émile kissé túl hevesen közbelép:

– Az enyém. Hagyd, majd én!

Joanne azonnal visszahőköl a doboztól. Émile nem tudja, megbántotta-e. Nem látszik rajta semmi. Újra elkezdi pakolgatni a holmiját. Émile fényképeket rakott abba a dobozba. Hosszú-hosszú évek alatt felgyűlt fotókat. Émile hangja megenyhül:

– Felnyitom a hálófülke tetejét. Ott fent fogunk aludni.

Rámutat a jármű hátulján lévő kis kötéllétrára, amelyen fel lehet jutni a tetőre és az alvófülkébe.

– Jó.

Még soha nem emelte fel egy lakóautó pop-up tetejét. Legalább tíz percig kínlódik a szerkezettel. Amikor Joanne kidugja a fejét, hogy megkérdezze, boldogul-e, éppen befejezte a műveletet.

– Igen, minden oké.

Az órájára néz. Este kilenc van.

– Na, én megyek aludni. Ha szeretnél még egy kicsit kint maradni, van pár gyertya a mosogató alatt. Meg öngyújtó.

– Rendben. Köszönöm!

– Ha bármire szükséged van, ébressz fel nyugodtan! Vagy turkálj! Érezd magad otthon!

– Rendben – ismétli a lány.

– Jó éjszakát!

Eltűnik a létra tetején, a tetőrész alatt. A matrac kényelmes, de nem túl széles. Nem kell sokat forgolódni rajta. Levetkőzik, ahogy fekvő helyzetben tud. Felülni nem lehet, mert ahhoz nem elég magas a fülke. Csak a pólót és az alsónadrágot hagyja magán, a piszkos ruháit meg a lábához dobja. Megkönnyebbülten teszi le a fejét a párnára. Ma hamar el fog aludni.

Hajnali három óra lehet, talán el is múlt már. Bő egy percig tart, mire rájön, hol van. Talán mert nem ismeri fel a helyet. Talán az emlékezete hagyja cserben. Nem tudja, meddig fog még emlékezni arra, hogy ki ő, ki volt valaha, és miért van itt. Az orvosok se mondtak semmi biztosat.

„Hónapokig is eltarthat, amíg a memória teljesen leépül. Vagy nagyon gyorsan is bekövetkezhet. Nem tudjuk.”

Ő a második ilyen eset Európában. Nincs még elég tapasztalat. A lakóautó halvány fényben fürdik. Bedereng a holdvilág. Minden csendes körülötte. Egészen közel hozzá Joanne mozdulatlan alakja rajzolódik ki a sápadt fényben. Az oldalán alszik. Háttal neki. Igazat mondott, nem horkol. Csak a törékeny hátát és a párnára hulló haját látja. A félhomályban nehéz kivenni a színeket, de a haja most nem tűnik olyan világosnak. Émile most azt hihetné, hogy sötétbarna. És egyenes. Akár azt is hihetné, hogy Laura fekszik mellette.

Émile arca idegesen megrándul. Egy mosolyra emlékeztető vigyor jelenik meg rajta. Tudja, hogy nevetséges, és semmi értelme, de néhány percig csak nézni akarja, ahogy a lány alszik, és azt szeretné képzelni, hogy Laura az. Észrevétlenül közelebb húzódik, amíg az orra a lány hajába nem ér. Nem olyan illata van, mint Laurának, és nem is úgy néz ki, de a képzelete elhomályosítja a valóságot. Meg sem mozdul, csak hallgatja a lány szuszogását. Elképzeli Laurát. Az izmos lábát, a vállára hulló, tökéletesen egyenes haját, a nyakát, amelyet mindig is olyan érzékinek talált, a gömbölyű, épp kellő mértékben húsos vállát, a mellét, amely nem túl nagy ugyan, de tökéletes formájú, mint két gyönyörű alma. És a hasát. A finom hasát, amely kicsit puha – emiatt Laura mérgelődött is –, de olyan hívogatóan lágy! Émile a hasán szerette a legjobban megcsókolni. Elképzeli a dús ajkát. A fenekét. Behunyja a szemét, próbálja csillapítani magában a duzzadó érzést. Joanne válla nagyon törékeny. Laura teljesen más volt. Formás, csupa kecses ív a teste. Húsos, de izmos idomai voltak. Nem ilyen kis törékeny teremtés, mint ez a lány. Nem, ő telt volt, és élvezte az életet.

Joanne felsóhajt álmában. Émile bármikor kész becsukni a szemét, hogy alvást színleljen, ha a lány véletlenül megfordulna, de nem mozdul. Továbbra is alszik, még mindig háttal neki. A haját figyeli, csak a haját. Az lehetne Laura haja is. Ez így működik. Laura van ott. Laura közvetlenül mellette alszik. Vele jött el a végső utazásra. Együtt vannak, csak ők ketten ebben a lakóautóban. Ezúttal itt marad, nem megy el. Újra egymásra találtak. Biztos benne, hogy a lány arcán az a kötekedő, kicsit pimasz mosoly látszik; úgy tesz, mintha aludna, csak azért, hogy bosszantsa, csak azért, hogy kedve legyen egyik karját a hasa köré fonni, a másik kezét a tarkójára, majd a mellére tenni. Akkor már nem tud úgy tenni, mintha aludna. Laura sóhajt egy kicsit, ő pedig a hajába, a füléhez nyomja a száját. Hátulról szorosan átöleli, mire Laura megkérdezi: „Megkívántál?”? Imádja, amikor a férfi akarja őt. Újra és újra kimondatja vele. „Mondd, mondd, hogy kívánsz!”

Egy autó száguld el a lakóautó mellett, amitől Émile azonnal felriad ábrándjaiból. Hirtelen magához tér, és hideg zuhanyként éri a valóság. Magára rántja a takarót, és megfordul. Összeráncolt szemöldökkel fekszik, a torkában gombóc. Az ő hibája is. Mert ez itt Joanne. Ő van itt. Itt alszik mellette, és a haja a párnára omlik. Milyen alapon van itt?

Reggel nem váltottak két mondatnál többet. Nyilván az éjszaka történtek miatt. Émile-nek még mindig rossz kedve van miatta. Tudja, hogy hülyeség, meg hogy a lány nem tehet róla, de nem tud ellene mit tenni. Ráadásul reggel azon kapta Joanne-t, hogy lencsét eszik, egyenesen a konzervdobozból, és ez nagyon felbosszantotta. Nem is érti, miért. Most csak arra tud gondolni, hogy nem kellett volna magával hoznia, hogy mégiscsak jobban járt volna, ha egyedül jön. De hát itt van. Fogalma sincs, megszabadulhat-e tőle, és ha igen, hogyan.

– Itt fordulj be! – mutatja Joanne.

Már kilenc órája úton vannak. Egy lakóautóknak kialakított kempinget keresnek, ahol feltölthetik a víztartályt. Szükségük lesz rá a zuhanyzáshoz és a mosogatáshoz. És a mobilvécét is ki kell üríteniük.

– Biztos vagy benne? – kérdezi mogorván.

Joanne fel sem veszi.

– Arra jelzik.

Befordulnak az útra, amelyet a lány mutatott. Igaza van. Ott van a kemping. Kiszállnak a járműből. Már a délelőtti napsütés is perzsel. Émile letérdel, hogy benézzen a jármű alá, majd elkeseredetten felsóhajt.

– Még soha nem csináltam ilyet!

Joanne mellette marad, de nem igazán tud segíteni. Ma is feltette a nagy kalapját, amely eltakarja az arcát.

– Én sem.

Émile rosszkedvűen felegyenesedik, és körülnéz. Egy ötvenes házaspár parkolt le néhány méterre tőlük, egy ugyanolyan típusú lakóautóval, mint az övék.

– Hívd ide azt a fickót! Biztosan tudja, mit kell csinálni.

Nézi, ahogy Joanne engedelmeskedik, és elindul a földig érő fekete ruhájában. Igazán kedves és segítőkész, gondolja. Laura elküldte volna a fenébe. Pimasz mosollyal nézett volna rá, és azt mondta volna: „Menj és beszélj te azzal a fickóval, én ki sem látok a teendőkből!”

És azzal lefeküdt volna a fűbe. Addig fel sem kelt volna, amíg Émile bocsánatot nem kér, amiért így beszélt vele. Aztán persze segített volna, de duzzogva, ő pedig a legszívesebben átharapta volna a torkát.

– Jó napot!

Joanne visszatért a két, ötven év körüli kempingezővel.

– Segíthetünk valamiben?

Joanne a kalapja árnyékába bújik. Émile kezet ráz a férfival, és a hölgy felé biccent.

– Jó napot! Igen. Az van, hogy nemrégiben vettem az autót. Még nem tudom, mi hogyan működik rajta.

– Mit szeretne csinálni? Feltölteni a víztartályt?

– Igen.

– És azt tudja, hogyan kell üríteni a mobilvécé tartályát?

Émile határozatlan.

– Többé-kevésbé.

A férfi szórakozottan elmosolyodik, amiből kiderül, hogy átlát a szitán.

– Na, nézzük, nem olyan vészes! Egyszer ezt is el kell kezdeni.

Felgyűri az ingujját, és letérdel.

– Jöjjön, megmutatom, nem olyan ördöngösség!

Émile hálás tekintettel néz a távozó, középkorú házaspár után. Mintha az imént mentették volna meg az életét. Ha belegondol, úgy indult el egy lakóautóval, hogy azt sem tudta, hogyan kell kiüríteni a mobilvécét! Néha tényleg komplett idióta. Joanne viszont meglepte. Felhúzta a ruháját a térde fölé, és nekiállt a munkának. Vékonyka karja van– biztos, hogy Émile két ujjal átéri –, mégis segített vinni a víztartályt, aztán elvitte kiüríteni a mobilvécé tartályát, és visszatette a helyére. Nem nyavalyog. Amikor dolgozik, nem tűnik olyan törékenynek. Eszébe jutott valami, amit az e-mailjében olvasott: Igaz, hogy csak 157 cm magas vagyok, de egy 20 kilós hátizsákot több kilométeren át tudok cipelni. Elmosolyodott, és ettől ellágyult. Ma reggel igazságtalan volt vele. Nem hibáztathatja, amiért tegnap éjjel eszébe juttatta Laurát.

– Tartsunk egy kis pihenőt, mielőtt újra elindulunk? – kérdezi Émile, amikor a lány éppen vissza akar szállni a járműbe.

A lány hátrafordul, megvonja a vállát.

– Ahogy akarod.

– A kemping mögött van egy kis patak – teszi hozzá Émile.

Elindulnak együtt a kis patak felé. Már majdnem dél van. Erősen tűz a nap. Letelepszenek a fák alá. Émile leveszi a cipőjét és a zokniját. Odasétál a vízhez, és megkönnyebbült sóhajjal belemártja a lábát.

– Gyere, ezt ki kell próbálnod, igazán jót tesz! – kiáltja Joanne-nak.

A lány törökülésben ül egy fa alatt. Émile arra számít, hogy udvariasan elhárítja, de téved. Joanne lassan feláll, és odamegy hozzá a vízpartra. Émile figyeli a lábujjai körül cikázó ebihalakat. Joanne leguggol, hogy levegye az aranyszínű szandálját.

– Egy kis hűs víz, egy kis árnyék, és máris tökéletesen érzem magam – mondja Émile.

Jóvá akarja tenni a reggeli rossz hangulatát. Nem tudja, sikerül-e, mert Joanne ugyanolyan közönyösnek tűnik, mint eddig mindig. Figyeli, ahogy belelép a vízbe, először az egyik, majd a másik lábával, és feltehetően az örömtől lehunyja a szemét.

– Ezután elmegyünk vásárolni? – kérdezi Émile.

– Mehetünk.

Újra csend lesz, csak állnak két lábbal a patakban, és élvezik a fák hűvösét.

Émile Joanne mozdulatlan hátát figyeli. Nem oszt, nem szoroz, hogy a lány ott van-e, vagy sem. Alig beszél. Alig lehet észrevenni. Alig lélegzik. De azért ott van, lehunyja a szemét a hűvös víz érintésére, megmozgatja az ujjait, amikor egy napsugár megsimogatja, és ez mégiscsak jelenlétet jelent, szelíd jelenlétet.

Lassan lemegy a nap. A lakóautót egy kis telken parkolták le, amelyet a helyi önkormányzat alakított ki erre a célra. Más utazók is vannak itt. Émile és Joanne köszönnek nekik, de csak messziről. Az árnyékban a füvön álltak meg. A fák alatt felállították a kempingasztalt és az összecsukható székeket. Joanne cérnahangján felajánlotta, hogy készít egy salátát, és leült az asztalhoz, hogy felaprítsa a paradicsomot és a kaliforniai paprikát. Émile leült vele szemben, és elővette az útikönyvét. Ma délután, amikor vásárolni mentek, vettek egy útikönyvet a Pireneusokról. Van benne egy hatalmas térkép, fotók a legszebb kilátóhelyekről, és gyalogos túraútvonalak. A lakóautó-szervizhelyek is be vannak jelölve. Émile az óriási térkép fölé hajol, amit szétteregetett. Az állát dörzsölgeti, néha bekarikáz egy-egy településnevet. Joanne közömbösen szeleteli tovább a paradicsomot. Néhány lépésnyire gyerekek labdáznak kiabálva. Egy hölgy napozik a lakóautója előtt, valahol egy kutya vakkantgat. Ők ketten egyetlen szót sem szólnak egymáshoz.

Émile összehajtja a térképet, és kinyújtózik. Szinte meglepődik, amikor meglátja Joanne-t vele szemben az asztalnál. Nem tudja megállni, hogy ne mosolyogjon rá, amikor a lány ráemeli az arcát, amely csak félig látszik a nagy kalap alatt. A lány azonban nem mosolyog vissza, hanem gyorsan lehajtja a fejét, és folytatja a paradicsomszeletelést. Émile feláll.

– Megyek, lezuhanyzom.

Egy hűs zuhanyra vágyik, de a tartályban lévő víz felmelegedett a hőségben. Langyos. Ügyel, hogy ne használjon el belőle túl sokat. Csak százliteres a tartályuk, ami nem sok. A fürdőszobai tükör túlságosan kicsi, emiatt gyanítja, hogy gondot fog okozni a szakállápolás. Lehet, hogy hagyja megnőni. Elgondolkodva áll, és nézi magát a bepárásodott fürdőszobatükörben. Úgy érzi, ez a második nap kevésbé volt furcsa, mint az előző, és hogy Joanne jelenléte – mellette vagy a lakóautóban – máris kevésbé tűnik képtelenségnek.

Még a végén megszokják egymást!

Amikor Émile félmeztelenül kilép a lakóautóból, a hőség még mindig fullasztó. Joanne a terítéssel van elfoglalva. Éppen az evőeszközöket rakja szét a tányérok mellé. A saláta készen van. Vinaigrette öntetes valamit készíthetett, mert az asztal közepén egy kis salátástál áll, benne egy kanállal.

– Nahát! – mondja Émile meglepetten. – Köszönöm, hogy csináltál salátát!

A lány úgy néz, mint aki nem érti, miért köszöni meg. Megvonja a vállát, leül, nem kapkod. Türelmesen megvárja, míg Émile megtörli a haját a törölközővel.

– Szeretsz főzni? – kérdezi Émile, miközben helyet foglal az asztalnál.

A lány nem válaszol rögtön. Először szed a tányérjukra.

– Igen. Vagyis egyszerű kajákat igen. Salátát meg csőben sült ételeket.

Két kis paradicsomdarabot szúr a villájára, és csipegetve eszeget, mint egy madár. Émile kicsit felbátorodik, és kérdezősködni kezd.

– Mit csináltál előtte?

A lány gyanakvóan néz rá:

– Előtte? Mi előtt?

– Mielőtt elindultunk. Dolgoztál, nem?

– Nem, nem dolgoztam.

Émile csodálkozva vonja fel a szemöldökét.

– Soha nem dolgoztál?

– De igen. Persze hogy dolgoztam.

Az arcáról le lehet olvasni, hogy nem akar többet mondani róla, így bátorításképpen Émile kezd beszélni.

– Én szállodákat közvetítettem foglalási oldalaknak. Minden szerződéskötés után jutalékot kaptam. Tiszta szívás volt. Folyton üldözni kellett a szállodatulajdonosokat, akik mindig el voltak havazva, úgyhogy nem csináltak nagy ügyet abból, hogy lerázzanak. Érted, ugye? Örülök, hogy nem kell tovább csinálnom.

A lány nem mosolyog. Újra csipegetni kezdi a kajáját. Émile meg is lepődik, amikor végre válaszol:

– Én meg általános iskolai gondnok voltam.

Émile szájában megáll a falat.

– Gondnok? Ez… ez, mondjuk, meglep.

– Miért?

– A testalkatodból meg nem mondtam volna – próbálja igazolni magát.

A lány lenyeli a szájában lévő falatot, és csak azután válaszol.

– Nem biztonsági őr voltam.

– Hanem?

– Gondnok. Reggel kinyitottam az iskola kapuját, a tantermeket, a tornatermet és a kerékpártárolót. Este meg mindent bezártam. Takarítottam is egy kicsit, és… és összegereblyéztem az avart meg a szemetet az udvaron. Segítettem kifesteni egy-egy osztálytermet vagy felakasztani egy képet. Figyeltem, hogy este vagy hétvégenként senki ne törjön be az iskolaépületbe. Ha mégis megtörtént volna, én hívtam volna ki a rendőrséget. De ilyen soha nem volt. A növényeket is én öntöztem. Ugróiskolát rajzoltam a földre. Nem volt semmi különös, de jó volt.

Émile elmosolyodik, ahogy hallgatja. Most először ilyen beszédes. Olyan, mintha valamiféle érzelmet is látna a lány szemében, de a hatalmas kalapja takarásában ezt nem tudja teljesen biztosan megállapítani.

– Az iskolában laktál?

– Igen.

– Tényleg?

– Tényleg. Volt egy kis szolgálati lakás az udvarban.

Émile elképzeli őt hosszú ruhában, széles fekete kalapban egy iskolaudvar közepén. Elképzeli, ahogy egy nagy gereblyével összehúzza a száraz faleveleket, ahogy egy öntözőkannával jön-megy, és a muskátlikkal bíbelődik. Látja maga előtt, ahogy csendesen, nagy kulcscsomóval a kezében sétál a nehéz vaskapu felé. Végül is illik hozzá. Általános iskolai gondnok.

– Sokáig csináltad?

– Majdnem nyolc évig.

– Felmondtál?

Tesz egy fejmozdulatot, de Émile nem biztos benne, hogy érti, mit akar vele mondani. Se igent, se nemet nem jelent, de úgy dönt, nem firtatja tovább. Nem akarja elijeszteni a kérdéseivel.

– Ez a saláta mindenesetre nagyon finom – teszi még végül hozzá.

Szótlanul fejezik be az étkezést. Hallgatják a kempingszomszédoktól érkező hangokat. A gyerekek kiabálnak, a kutya vakkantgat, valahol messzebb a felnőttek bekapcsoltak egy tévét vagy rádiót. Időnként zene szól, mint valami csilingelés. Lassan leszáll az éj. Émile leszedi az asztalt, és elővesz két gyertyát.

– Kérsz egy kis sárgadinnyét? – kérdezi Joanne-tól.

– Nem, jóllaktam.

Alig evett valamit. Pár paradicsom- és paprikadarabot, de a javát otthagyta. Émile sem éhes, mert ő falta fel a saláta háromnegyedét. Visszaül a helyére, meggyújtja a gyertyákat, kinyújtóztatja a lábát.

Jól érzi magát ma este. A tegnapi nap és a ma reggel nem volt könnyű, de most este nyugodtabb. Azon tűnődik, vajon mihez kezdhetnének Joanne-nal a hosszú estéiken hónapokon keresztül. Joanne megköszörüli a torkát, komótosan feláll. Olyan, mintha mindig le lenne lassulva. A mozdulatai pontosak, nyugodtak, csendesek, mintha semmi, de semmi nem tudná megzavarni.

– Megyek, járok egyet.

Émile rámosolyog.

– Rendben.

Nézi, ahogy a lány elsétál a füvön, járása egyszerre nehézkes és könnyed. A lakóautó mögött több száz méter hosszan húzódik egy nap perzselte mező. Úgy tűnik, csak bóklászik, nem igazán tudja, hová tart. Látja, ahogy elkanyarodik egy szénabála mögött, továbbhalad egy faliget felé, pár pillanatra megáll, majd újra elindul.

Émile nyújtózkodik egyet, aztán feláll. Ma délután vettek egy vízforralót. Kedve támad teát főzni. A legnagyobb hőség sem akadályozta meg soha abban, hogy készítsen magának egy csésze teát. Tesz-vesz a lakóautóban, előveszi a teafiltereket, megtölti a vízforralót, a kis konyhapultnak támaszkodva hallgatja, ahogy fütyül. Az asztalon lévő mobiltelefonjára pillant, és arra gondol, hogy már biztosan több tucat aggódó hangüzenetet kapott. Pedig Émile ma este jól van. Gőzölgő csészével a kezében újra kimegy, és visszaül a kempingasztalhoz. Mostanra leszállt az éj. A gyertyák pislákoló fényt árasztanak. A környékükön néhány lakóautóban már teljesen sötét van. A holdból ma este csak egy vékony sarló látszik. Halovány fénye megvilágítja a mezőt és a szénabálákat. Hunyorít. Látja Joanne-t a mező közepén. Törökülésben ül. Mozdulatlan. Látja kirajzolódni széles karimájú fekete kalapját a félhomályban, és hogy az arcát az ég felé fordítja, mintha a csillagokkal beszélgetne. Nem beszélek sokat, szeretek meditálni, különösen a természet lágy ölén.

Émile elmosolyodik. Talán mégsem volt olyan különös a hirdetésre adott válasza. A lényeget írta bele. Semmi mást.

Émile éjjel zajra ébred. Joanne mászik fel a kötéllétrán. De nem ez az egyetlen zaj. A lakóautó tetejét veri az eső. Villámlik is. Felkönyököl.

– Mi van?

De magától is rájön, mert közben Joanne felért a hálófülkébe, bemászott a matracra, és most már látja, hogy megázott. A hajából a vállára csöpög a víz. Reszket.

– Nyári vihar.

– A fenébe, pont elkapott?

– Igen.

Bebújik a takaró alá, hogy a fiú ne lássa, és összevissza tekeregve leveti a ruháját.

Émile feje visszazuhan a párnára. Még mindig nagyon álmos. Jó késő lehet már.

– Hány óra van?

– Kettő. Vagy három.

Émile döbbenten vonja fel a szemöldökét.

– Ilyen sokáig kint maradtál?

– Elaludtam.

– A mezőn?

– Igen.

– Gyakran szoktál ilyet csinálni?

– Néha.

Mint mindig, most is képtelenség kizökkenteni a lányt. A takaró alatt végre sikerül levennie a csuromvizes fekete ruháját. Émile odanyújt neki egy pólót, ami a matracon maradt.

– Tessék, megtörölheted vele a hajad.

Bólint. Egy újabb villám cikázik át az égen. Figyeli Joanne nyugodt mozdulatait, ahogyan felegyenesedik, a takarót szorosan a mellére szorítja, a feje búbján összefogja a haját, és a pólóból turbánt teker a fejére. Fel sem tűnik neki, hogy Émile figyeli. Visszafekszik, az oldalára fordul, és magára húzza a takarót egészen az álláig.

– Jó éjt! – suttogja.

– Jó éjt!

Émile még egy darabig figyeli, ahogy a villámok meg-megvilágítják a lakóautó tetejét, a matracot és a matrac két oldalán kupacban heverő ruháikat. Az eső egyre hevesebben ver. Érzi, hogy a lány reszket. Vacognak a fogai. Émile csak fekszik, és hosszú percekig hallgatja a vihar hangjait. Nem jön álom a szemére. Mellette Joanne is mocorog. Már nem reszket, de időről időre megfordul. Ebből kitalálja, hogy ő sem tud aludni. Óvatosan megköszörüli a torkát:

– Nem tudsz aludni?

Abbahagyja a mocorgást, vár egy másodpercet, majd még egyet.

– Nem.

– Csak nem félsz a vihartól? – próbál viccelődni.

De a válasz meglepi.

– De igen.

Émile pár pillanatra ledöbben, nem talál szavakat.

– Akarod, hogy… felhozzak egy gyertyát?

– Nem. Minden rendben lesz.

Még soha senkivel nem találkozott, aki ehhez a lányhoz hasonló lett volna. Víztartályt cipel, bemászik egy lakóautóba az első idegennel, aki az útjába kerül, de fél a vihartól. Muszáj mosolyognia.

– Jó éjt, Joanne!

Furcsa érzés hallani, ahogy kimondja a lány nevét a hálófülke sötétjében. Meg kell szoknia.

– Jó éjszakát! – suttogja a lány.

Émile is az oldalára fordul úgy, hogy egymásnak háttal fekszenek. Behunyja a szemét, hagyja, hogy néhány percre elringassa az esőkopogás és a mennydörgés moraja, aztán észre sem veszi, hogy álomba merül.

3.

Előző este egy Pouzac nevű falu melletti lakóautó-kempingben álltak meg Hautes-Pyrénées megyében. A nem sokkal korábban vásárolt útikönyv szerint körülbelül húsz kilométerre vannak a Pireneusok hegyvonulatának egyik legszebb kilátóhelyétől, a Pic du Miditől. Émile a reggelizőasztalon terítette ki a térképet. Joanne még alszik. Kihozta az asztalt és egy széket. Készített magának teát és egy szelet ribizlilekváros kenyeret, amelyet szórakozottan harapdál térképnézegetés közben. Nehezen hiszi el, hogy ilyen közel vannak a Pic du Midihez, amely 2877 méter magasba emelkedik. Pouzac nem egy tipikus hegyi falu. Inkább sík. Csak mezők vannak errefelé, és néhány platánfa. A házak teljesen hétköznapiak, nagyon hasonlóak azokhoz, amelyek Émile roanne-i otthona környékén találhatók. Már alig várja, hogy erdei faházat, régi kőviskót és fenyőfát lásson.

Bekukkant a lakóautóba. Semmi nesz, semmi mozgás. De mintha mégis hallott volna valamit. Egy nagyon halk hangot, mintha valami rezgett volna. Folytatja a rágást, a kézfejével kisimítja a térképet. Megint hallja. Ugyanazt a zajt. Mintha egy telefon rezegne. Pedig biztos benne, hogy nem kapcsolta be a sajátját. A szíve hevesen ver. Mégis megtette volna? Mostanában elég sokszor megesett, hogy azon kapta magát, nem emlékszik arra, amit előzőleg csinált: hogy telefonált, kikapcsolta a számítógépet vagy letakarította az asztalt. Furcsa érzés tölti el, hogy nem vette észre, hogy kihagyott az emlékezete.

Olyan hirtelen pattan fel, hogy majdnem felborítja a széket. Imádkozik, és erősen reméli, hogy nem kapcsolta vissza a telefonját. Ne adj isten, még valami mást is csinált! Mondjuk, felhívta a szüleit. Beront a lakóautóba, de aztán megkönnyebbülve megtorpan. A hang nem a konyhapulton heverő, még mindig kikapcsolt telefonjából jön, hanem abból a faliszekrényből, ahol Joanne holmija van. Fülel. Egyértelműen rezgő hang. Lehet, hogy a lánynak van telefonja? Furcsa. Amióta beszállt a lakóautóba annál az autópálya melletti benzinkútnál, egyszer sem látott nála telefont. Émile azt hitte, hogy nem is volt neki, vagy hogy megszabadult tőle. Lassan közelebb megy, vár egy kicsit, kinyitja a szekrényajtót, ügyelve, nehogy zajt csapjon. Nem látja a telefont, de a hang erősebben hallatszik. Valami rezeg a ruhák között. Hirtelen megdermed. Zajt hall fentről a hálófülkéből. Joanne mocorogni kezd. Sietve becsukja a szekrényt, és visszamegy a reggelizőasztalhoz. Erőt kell vennie magán, hogy nyugodtan visszaüljön, és tovább iszogassa a csésze gőzölgő teát. Hallja, ahogy a kötéllétra neki-nekicsapódik az autó falának. Joanne jön lefelé. Émile újra belemerül a térképnézegetésbe.

– Jó reggelt!

Joanne félénken dugja ki a fejét az ajtón. A haja még mindig az Émile pólójából készült turbánba van betekerve.

– Jó reggelt!

Émile nem mond neki semmi mást. Nem szól, hogy hallotta a telefonját csörögni a szekrényben. A lány bezárkózik a fürdőszobába, ő pedig megpróbál újra a térképre koncentrálni, de nem megy.

Valaki hívja Joanne-t. Ő meg elrejtette a telefonját egy halom ruha alá, hogy ne hallja a csörgést, de bekapcsolva hagyta, és most valaki keresi. Van valaki, aki törődik ezzel a lánnyal, aki tudni akarja, hol van, hogy van. Van valaki, aki talán szereti ezt a furcsa, fekete kalapos, arany szandálos lányt, és ez végtelenül foglalkoztatja Émile-t.

Nem hallja meg azonnal, hogy a lány suttog valakivel. Csak akkor hallja a lány tompa hangját a fürdőszobából, amikor feláll, hogy elmosogassa a csészéjét. Biztosan magához vette a telefonját a faliszekrényből, mielőtt bezárkózott. Nehezen veszi ki a szavakat. Elcsíp néhány szót: „nem”, „fejezd be”, aztán mintha abbamaradna a beszélgetés. Ezután furcsa hangot hall, mintha szipogás lenne, majd csend. Nem meri megkérdezni a válaszfalon keresztül, hogy jól van-e. Gyorsan kimegy, nehogy szembetalálja magát vele, amikor a lány kilép a fürdőszobából. Valószínűleg nem örülne neki. Ő pedig nem tudna mit mondani.

Lehet, hogy egy férfi? Van kedvese? Ezt teljesen őrült és valószínűtlen ötletnek tartja. Talán a szülei hívták?

Összehajtják az asztalt és a székeket, felöltöznek, és újra útnak indulnak. Ma reggel Joanne egy fekete ujjatlan felsőt és egy szintén fekete bermudanadrágot visel. Émile azon tűnődik, vajon mindig feketében jár-e. A bermudanadrág túl nagy, és úgy néz ki benne, mint egy mindenre elszánt játszótéri gyerek. Megint rajta van a kalapja.

Émile bekapcsolja a rádiót, és úgy hallja, mintha Joanne nagyon halkan dúdolna. De nem biztos benne. A lány az ablaknak dönti a fejét, neki-nekikoccan az üvegnek, ahogy az autó időnként döccen egyet-egyet. Émile meglepődik, amikor körülbelül tíz perc múlva Joanne megkérdezi, hová mennek, mintha csak most vette volna észre, hogy elindultak. Émile nem vette a fáradságot, hogy egyeztesse vele az aznapi útvonalat. Az a benyomása, hogy a lányt nem igazán érdekli, hol van, mindaddig, amíg törökülésben leülhet egy fa tövében vagy egy mezőn. Émile kiteszi az irányjelzőt, befordul a jobb keze felőli utcába, majd válaszol:

– Azt hiszem, megállunk néhány napra egy Artigues nevű faluban.

A lány bólint, nem szól hozzá semmit, megint az ablaknak támasztja a fejét. Émile ma reggel Artigues-ot nézte ki a nagy térképen. Egy körülbelül harminclakosú, aprócska hegyi falut. Ez a kis béke szigete tökéletes lesz első megállónak: élvezhetik a Pireneusokba való megérkezésüket, és kezdetét veheti a nagy kaland. Rászánnak egy-két napot, hogy kipihenjék az eddigi fáradalmakat, felszerelkezzenek, aztán fogják a hátizsákokat, és gyalogszerrel folytatják az útjukat. Artigues közelében található a Pic du Midi, a Pont d’Espagne kőhíd, a Gavarnie-völgykatlan, van patak, vízesés és megannyi felfedezésre váró csoda! Visznek magukkal sátrat, hálózsákot, és úgy tesznek, mint aki túrázik. Feltételezi, hogy Joanne vele tart.

– Pillanatokon belül megérkezünk – teszi még hozzá, de nem kap választ.

A lány elaludt.

Nem igazán tudja, merre jár. Lassan hajt Artigues szűk utcáin, miközben Joanne az ablaknak dőlve alszik. Egy parkolót keres, ahol meg tudnak állni, de mindenekelőtt élvezi a látványt. El van ragadtatva. Pontosan ez az, amit keresett. Keskeny utcák, kőházak, amelyek megőrizték a régi fakunyhók tetőzetét. Kár, hogy Joanne semmit nem lát mindebből. Kíváncsi, vajon a hegycsúcsok látványa, az alattuk elnyúló zöld területek és a szűk utcák varázsa felkelti-e a lány érdeklődését. Egyelőre nem lát mást rajta, csak a kissé kába arckifejezését.

Émile ide-oda kapkodja a tekintetét attól félve, hogy lemarad a táj valamely részletéről. Elhalad egy autós csoport mellett, akik megálltak fényképezni és megcsodálni a lélegzetelállító panorámát. Továbbhaladva kétszer is neki kell veselkednie, hogy behajtson egy sikátorba anélkül, hogy meg ne húzza az autó oldalát. Megpillant egy parkolót, ahol áll néhány autó. Egy gyalogtúra-útvonal kiindulópontja lehet, mert az egyik autóból épp most kászálódik ki egy hátizsákos pár, túrabottal a kézben.

Émile továbbgurul, és a parkoló túlsó végén, a többi járműtől távolabb, a fák között parkol le. Leállítja a motort. Nem tévedett. Vízcsobogás hallatszik. A patak a parkoló mellett csörgedezik. Kellemes lesz itt aludni. Joanne-ra pillant. Még mindig alszik. Kiszáll az autóból, és a hang irányát követve egyenesen a víz felé indul. Csak át kell mennie a parkolón, majd átvágni egy füves területen. A patak a fákon túl fut. A víz csendesen csorog, átbukik a lapos köveken, vagy megkerüli őket, itt-ott egy faágat sodor magával. Egy kis földút vezet a patak mentén. Egy túraútvonal halad itt át. Émile azon tűnődik, vajon hová visz. Majd később megnézi az útikönyvben. Egyelőre letelepszik egy nagy sziklára, kinyújtóztatja a lábát, és néhány pillanatra lehunyja a szemét.

A gondolatai elkalandoznak, valahol a patak felett kóborolnak. Eszébe jut Joanne telefonja, a hívás. Nyugtalanítja. Nem csak azért, mert arra utal, hogy valahol valaki várja, talán könyörög, hogy menjen haza. Nem. Más miatt is. Azok miatt a hívások miatt, amelyek valószínűleg az ő telefonjára is érkeznek, de a hangpostán kötnek ki. A levél miatt, amelyet a szüleinek, a nővérének, Renaud-nak kell írnia, hogy megmagyarázza… Mit is akar megmagyarázni? Nem nagyon tudja. Minden olyan gyorsan és elhamarkodottan történt. Magának is csak nehezen tudja megmagyarázni a távozását. Vajon ez mindig ilyen, ha elhagyunk valakit? Mindig ilyen nehéz megérteni az okokat, amik rábírtak a döntésünkre?

Laura teljesen magabiztosnak tűnt, amikor elment. Még mindig a szeme előtt látja azon a napon, amikor eljött, hogy az utolsó holmiját is elvigye a lakásból. Az édesanyja kísérte el, aki lent várakozott az épület előtt, hogy kettesben hagyja őket az utolsó pillanatokra. Ritkán érezte magát annyira szánalmasnak és elesettnek. Laura ott állt koptatott farmerban, kis fehér vászoncipőben és sárga pólóban, amely kiemelte a mellét. A nyakában gyémántmedál csillogott. Szerette az ékszereket. Mindig volt rajta valami apró kiegészítő, egy gyűrű, egy vékony karkötő vagy egy karika-fülbevaló. Aznap a vállán lógott a táskája, megszokott egyenes, barna haja a vállára omlott. Émile méltatlannak találta magát farmerban és fehér pólóban. Csúnyának, piszkosnak, nyomorultnak érezte magát. Már háromszor megbeszélték a szakítást. Laura azt mondta, nincs tovább mit beszélni róla, csak még az ott maradt holmiját szedi össze. Nem akart beszélni. Émile pedig nem tudta, hogyan viselkedjen. A lakás üres volt. Laura már korábban elvitte a szüleitől kölcsönkapott kanapét, kisasztalt és ágykeretet. Émile már két hete egy néma és üres lakásban élt, de a fürdőszobában persze még ott voltak Laura parfümös üvegcséi, a szekrényben a téli ruhái, a nappaliban pedig a lányregényei, és ezek az apróságok azt az illúziót keltették benne, mintha mégsem lenne teljesen vége… De aznap azért jött, hogy mindent elvigyen. Akkor látta utoljára. Laura nagyon sietett.

– Anyám lent vár. Egy óra múlva időpontunk van a fodrászhoz. Nem akarom az időt vesztegetni.

Figyelte, ahogy a lány az egyik szobából a másikba megy, szorgalmasan hajtogat, rakosgat. Émile megszégyenülve, zavartan álldogált.

– Segítsek valamit? – kérdezte szokatlanul megtört hangon.

– Nem, kösz! Tedd nyugodtan a dolgodat, pár perc, és készen vagyok. Boldogulok egyedül. Majd szólok, ha indulok.

De Émile nem mozdult. Nem tudott elszakadni a látványtól, ahogy Laura közömbösen és akkor már szinte vadidegenként, olyan sietséggel kapkodta össze a holmiját, mintha egy hirtelen jött, hétvégi kiruccanásra indulna. Akkor látta utoljára. Az volt az utolsó alkalom, hogy együtt voltak a lakásban. Nem tudott elszakadni tőle. Csak állt a nappali ajtajában, és követte a szemével. Nincs tovább mit beszélni róla. Csak felugrottam pár holmimért, és már itt sem vagyok. Émile nem mert megszólalni. Laura elég határozott volt a kérdésben. Mit mondhatott volna, ami miatt meggondolhatta volna magát, amivel meggyőzhette volna, hogy maradjon? Úgy érezte, Laura részéről már régen minden eldőlt. Már jóval azelőtt, hogy beszélt volna a szakításról. Türelmes volt. Próbált erőfeszítéseket tenni, de kész, vége. Elege lett. Az a szabad madár lett, akit Émile négy évvel korábban megismert.

Három jól megtömött táskával és egy kartondobozzal szállt be a liftbe.

– Ne segítsek? – ajánlotta fel ismét Émile.

– Nem kell. Már csak a kézitáskámért jövök vissza, és meg is vagyok.

Lement a lifttel. Émile összetörten állt az előszobában, és úgy érezte, mindjárt megfullad. A női kézitáska a bejáratnál hevert. Uralkodnia kellett magán. Hirtelen elfogta a késztetés, hogy megnézze a lány telefonját, és kiderítse, beigazolódik-e a gyanúja. Meg volt győződve arról, hogy Laurának lett valakije. Végül kinyitotta a táskát, és a mélyére túrt. Megtalálta a telefont. Laura biztonsági kódot állított be rajta. Zárolva volt egy átkozott kóddal. Ez szíven döfte. A lány soha nem tett kódot a telefonjára az együtt töltött két év alatt. Miért pont most van rajta ez az istenverte kód?

Hallotta, hogy jön fel a lift, gyorsan visszatette a telefont a táskába. Laura kicsit kifulladva lépett be a lakásba. A mellkasa zihált a sárga póló alatt, arca kipirosodott. Borzasztó volt látni a mosolyát, mert hűvös, baráti mosoly volt, alig ismerős, mintha Émile csak egy távoli ismerős lett volna, akivel véletlenül futott össze az utcán.

– Nos, azt hiszem, ideje búcsúzni.

Émile nem válaszolt. Elcsuklott volna a hangja. Figyelte, látja-e Laura arcán, azon a gyönyörű arcon a fájdalom bármilyen jelét. Vagy átsuhan-e rajta legalább egy kis szomorúság. De csak sietséget és valamiféle megkönnyebbülést olvasott le róla. Bárcsak összeesne a fájdalomtól, amikor Laura elmegy, és soha többé ne ébredne fel! A lány felkapta a táskáját, könnyedén Émile vállára tette a kezét, és lábujjhegyre állva megcsókolta. A csók nagyot cuppant az üres lakásban. Hátralépve gyorsan hozzátette:

– Örülök… örülök mindannak, amit együtt éltünk át. A legjobbakat kívánom neked, de tényleg… a legjobbakat kívánom neked a jövőre nézve!

Aztán villámgyorsan szinte elmenekült, míg Émile némán, a fájdalomtól megbénulva állt tovább. Laura elment fodrászhoz, mintha menne tovább az élet.

Émile most veszi észre, hogy gombóc van a torkában, és úgy érzi, mintha fuldokolna, akárcsak egy évvel ezelőtt azon a júniusi délutánon. Pedig most itt van, a patak mellett, és enyhe szellő simogatja. Semmi sem múlt el. Az érzései változatlanok maradtak, szinte semmit nem enyhültek az elmúlt hosszú hónapok alatt. Eltart néhány pillanatig, míg magához tér, és elmúlik a mellkasából és a torkából a szörnyű érzés. Kavicsot dobál a patakba, hogy megszabaduljon a dühtől. Még mindig nem érti. Boldogok voltak együtt. Ők voltak a legboldogabb pár. Hogy történhetett? Nem voltak átlagos pár, nem tartoztak azok közé, akik hagyják, hogy a megszokástól kiüresedjen a kapcsolatuk. Különlegesek voltak. Laura mégis továbbállt.

Amikor visszatér a lakóautóhoz, meglepődve látja, hogy Joanne előszedte az asztalt és a székeket, és megterített.

– Joanne!

A lány a konyhapultnál áll a vágódeszka fölé hajolva.

– Bocs, aludtál, én meg gondoltam, sétálok egyet.

Megvonja a vállát, jelezve, hogy nem baj.

– Gondoltam.

– Mi jót készítesz?

– Nyerszöldség-salátát.

A pulton lévő rozmaringágra mutat.

– A lakóautó mögött találtam.

– Vadon termett növény?

– Az.

Nem beszélnek többet. Émile nézi, ahogy a lány lassú, kimért mozdulatokkal darabolja a paradicsomot. Azon tűnődik, mennyit időzött a pataknál. Legalább egy órát. Megköszörüli a torkát.

– Segíthetek? Van esetleg… valami, amit meg tudok csinálni?

– Megvagyok.

– Felszeleteljem a kenyeret?

– Ahogy akarod.

Csendben asztalhoz ülnek, elandalítja őket a vízcsobogás.

– Ott hátul van egy patak.

– Tényleg?

– Tényleg. Majd nézd meg! Láttam egy gyalogösvényt is.

Joanne bólint, és tovább csipegeti az ételt. Émile-nek az az érzése, hogy ez a lány csak gyümölcsöt és zöldséget eszik. Ezért olyan törékeny. Elhatározza, hogy este tésztát főz, jó sok olvasztott sajttal, és ráveszi, hogy egyen belőle.

– Arra gondoltam, itt pihenhetnénk egy kicsit. Egy-két napot. Aztán egy időre itt hagyjuk a lakóautót. Rengeteg látnivaló van a környéken. Foghatjuk a hátizsákot, és elmehetünk egy-két hétre.

A lány ismét csak bólint. Émile folytatja:

– Van sátram, kempingtűzhelyem és egy hálózsákom.

– Nekem is van hálózsákom.

– És meleg ruhád? Csak pár fok lesz odafent a hőmérséklet. És túrabakancs kell, nem szandál.

A lány egy pillanatig habozik, mire Émile hozzáteszi:

– Ha akarod, veszünk neked indulás előtt.

– Jó.

Émile átgondolja, hogy szükségük lesz még megfelelő kulacsokra, elsősegély-felszerelésre és tasakos száraz élelmiszerre.

Az étkezés után elmosogatnak. Csendben ettek, hallgatták a patakcsobogást és a madárcsicsergést. Néhány túrázó átvágott a parkolón, hogy rátérjenek a patak melletti ösvényre. Újabb autók érkeztek, mások távoztak. Nem zavarja őket senki a fák takarásában.

– Délután az autóban maradok – jelenti be Émile, miközben a tiszta tányérokat visszarakja a mosogató alá. – Meg kell írnom egy levelet.

Úgy döntött, most már tényleg hozzá kell látnia megírni azt a levelet. Jobb, ha minél gyorsabban elintézi, még mielőtt hátizsákkal elindul a hegyekbe. Ha esetleg valami történne vele… Jobb, ha ma megírja, hogy nyugodt lélekkel vághasson neki a túrának, és ne azon járjon folyton az esze, amit maga mögött hagy. Letelepszik majd az asztalhoz egy csésze teával. Itt lesz rá az egész délután, hogy kitalálja, mit írjon.

Joanne bólint.

– Rendben. A pataknál leszek.

Még egy darabig folytatják az edénysúrolást, törölgetést, rendrakást. Émile végül leteszi a konyharuhát. Végeztek a mosogatással.

– Este tenned kellene egy kört a faluban. Eszméletlen gyönyörű a kilátás.

– Tényleg?

– Tényleg. Mehetünk együtt is, ha akarod.

– Jó.

Joanne ebéd után napszemüvegben, egy kis törölközővel a hóna alatt és egy könyvvel a kezében elindult, mintha strandra menne. Émile teavizet forralt, elővette a jegyzetfüzetét, egy tollat, és leült kint a kempingasztalnál. Ennek már három órája. Egy sort sem írt. Először megitta a teáját, aztán vécére kellett mennie, aztán elkezdte felírni a dátumot a levélpapírra, aztán elmerült a gondolataiban. Elálmosodott, úgyhogy leheveredett a matracra a pop-up tetőrészben. Aztán csinált magának még egy teát, és elhatározta, hogy most már tényleg nekilát a levélnek. De aztán eszébe jutott a patak menti túraútvonal, és bement megnézni a Pireneusokról szóló útikönyvében, hogy mi is lehet az. Megtalálta, hogy az ösvény az Arizes-vízeséshez vezet, ami két és fél órás út oda-vissza. Ezután már nem igazán tudja, mit csinált addig, amíg egy női hang ki nem zökkentette a merengéséből. Egy teljesen más hang, mint Joanne-é.

– Szia!

A meglepetéstől véletlenül kilöttyinti a bögréből a tea egy részét. Nem válaszol azonnal. A nő a fák közül lép ki. Teljes túrafelszerelésben van, két botot is tart a kezében. Nem lehet több harmincnál. Szőke haja kontyba van fogva, vonásai egy kissé tán markánsak, de harmonikusak. Sportos. Izmos vádlija és széles válla van.

– Szia! – válaszol végre Émile, amikor újra meg tud szólalni.

Csak most veszi észre, hogy a nő nincs egyedül, hanem a fákon túl egy pár várja.

– Nem akarlak zavarni, csak megláttam az autót. Te is a GR-t csinálod?

Émile nem nagyon érti, mit kérdez a nő. A homlokát ráncolja. Hülyén nézhet ki.

– Milyen GR-t?

– A GR10-et.

– Ja!

Olvasta az útikönyvben. A GR10 túra végighalad a Pireneusok vonulatán. Artigues rajta van ezen az útvonalon.

– Nem, nem. Én… én még csak ma reggel érkeztem.

– Szóval akkor nem a GR-en akarsz végigmenni?

– Nem. Azt tervezem, hogy elindulok valamennyi időre hátizsákkal és sátorral felfedezni a környéket, de nem hiszem, hogy egy meghatározott útvonalat fogok követni.

– Itt maradsz néhány napot?

– Igen, maradok, amíg elkészítem az útitervet, és összeszedem a szükséges felszerelést.

– A Pic du Midire fel akarsz menni?

Az arcáról el nem tűnik a mosoly. Mennyire más, mint Joanne!

– Igen, többek között oda is.

– Akkor van néhány jótanácsom a számodra. Most jövünk onnan. Nagyon ajánlom az egykori öszvérhajcsárok útját, a Sentier des Muletiers-t. Kétségtelen, hogy hosszabb, de bámulatosan szép! Ha belegondolok, hogy régen az emberek a tél közepén, hóban-fagyban, akár negyven kilót is cipelve tették meg ezt az utat!

A lelkesedése magával ragadó. Émile bólint, és visszamosolyog.

– Ma felmegyünk a vízeséshez – folytatja a nő. – Úgy döntöttünk, megállunk itt pár napra, mielőtt továbbmennénk. Kihasználjuk az alkalmat, hogy felfedezzük a környéket.

Visszaigazít egy kontyából kiszabadult hajtincset a füle mögé, és megnedvesíti a szája szélét.

– De nem is zavarlak tovább, mert látom, nagyon benne vagy valamiben. Könyvet írsz?

Émile megrázta a fejét, és elmosolyodik.

– Nem. Csak egy levelet.

– Mintha nem jönne az ihlet – sandít az üres papírra.

Émile felnevet.

– Valahogy úgy.

– Gyere át hozzánk ma este! Elég sokan vagyunk itt, akik a GR10-et csináljuk. A vendégházban foglaltunk szállást. Tegnap gyújtottunk tábortüzet. Jó esély van rá, hogy ma is fogunk. A német házaspár hajnalban visszaindul. Búcsúestet tartunk a tiszteletükre. Hozz egy kis bort, ha tudsz!

Ragyogó mosolya némileg ellentmond kissé határozott arcvonásainak.

– Jó, majd meglátom – válaszolja Émile.

A nő mögött a baráti pár kezd türelmetlenkedni. A férfi alig észrevehetően int, hogy menjen, mire a nő fogja a földbe szúrt túrabotokat.

– Ha jössz, mondd, hogy Chloét keresed! Ha épp a konyhában vagyok, majd megmutatják, merre találsz.

Émile ismét mosolyogva bólint.

– Úgy lesz. Köszönöm!

– Nagyon szívesen. Akkor lehet, hogy még találkozunk!

– Igen, lehet. Viszlát!

Gyors léptekkel távozik, és alakja eltűnik a fák mögött. Émile most már végképp nem tud visszatérni a levélíráshoz, kész, vége. A széktámlának dől, kinyújtóztatja a lábát. Azon gondolkodik, elmenjen-e ma este. Volna kedve. Joanne kellemes társaság, csak egy kicsit túlságosan is csendes. Jólesne neki egy borozgatással, emberekkel és beszélgetéssel töltött derűs este. A mosogató alatt van egy üveg vörösbor, amit még akkor tett oda, amikor elmenekült otthonról. Elvihetné a búcsúestre. De mit kezdjen Joanne-nal? Itt hagyhatja egyedül?

Már megy le a nap. Joanne még nem jött vissza. Émile gyorsan lezuhanyozik, aztán felforralja a vizet a tésztának. Beledobja a spagettit a fazékba, és az órát figyeli. Mit csinálhat Joanne? Elhatározza, hogy elmegy, és megnézi, ott van-e a patakparton. A gyalogösvény kihalt, és Joanne-nak nyomát sem látja ilyen messziről. Úgy dönt, tesz néhány lépést az egyik, majd a másik irányba, hátha valamerre megpillantja a lányt. De nem. Ettől egy kicsit mérges lesz. Éhes, és még valami zavarja. A búcsúest a túraszálláson. Ha Joanne nem ér vissza, akkor nem fog tudni elmenni.

Vár még egy darabig, aztán hirtelen eszébe jut, hogy otthagyta a tésztát és a lobogó vizet. Késő. A lakóautó tiszta füst, a fazék alja fekete. Az összes víz elforrt. A tészta odakozmált. Nehezen tud uralkodni az ingerültségén, káromkodni kezd, és a szekrényajtókat csapkodja. Jó tíz percbe telik, mire kisúrolja a fazék alját, és még tíz percbe, mire egy másik adag vizet melegít. Már majdnem besötétedik, amikor leül a kinti asztalhoz.

Még mindig dühös. Joanne tönkretette az estéjét. Hol a fenében van? Nem tudja, kezdjen-e aggódni a lány távolléte miatt, vagy csak egyszerűen maradjon dühös. A múlt éjjel elaludt egy mezőn. Valószínűleg most is ez történt. Majd az éjszaka közepén kábán visszajön, az ő estéjének meg lőttek.

Megeszi az első tányér tésztát, szed egy másodikkal, és megszórja sajttal. Tényleg kezd aggódni. Mi van, ha elered az eső? Mi van, ha a patak áradni kezd? Mi van, ha eltéved a sötétben? Émile félbehagyja a vacsorát, elővesz egy zseblámpát a mosogató alatti szekrényből, és elindul a patak felé. Ott van, ni! Ott jön visszafelé a bő bermudanadrágjában, könyvvel és törölközővel a kezében. Nyugodt léptei szó szerint kihozzák Émile-t a sodrából.

– Te meg hol voltál!? – kiáltja a közeledő árnyalakra.

Émile hangját meghallva sem gyorsulnak fel a lány léptei.

– Már kezdtem aggódni! Mindjárt besötétedik!

A lány odaér hozzá, és meglepetés látszik az arcán, mintha nem értené Émile dühét.

– Szólhattál volna!

– Bocsánat, nem tudtam, hogy ilyen késő van.

Sajnálkozó vékony hangja nem nyugtatja meg Émile-t.

– Tök sötét van!

– Belemerültem az olvasásba – mondja bocsánatkérőn.

– És nem vetted észre, hogy rád sötétedett?

Hirtelen abbahagyja, mert rádöbben, hogy túlságosan szigorú. Joanne nem tartozik neki magyarázattal. Felnőtt nő, tökéletesen képes egyedül is vigyázni magára. De hiszen épp ez a kérdés! Hogy valóban képes-e. Folyton máshol jár az esze!

– Ne haragudj, csak tényleg kezdtem aggódni!

A lány közömbösen megvonja a vállát.

– Mivel tegnap éjjel elaludtál a mezőn, attól féltem…

– Mostantól sötétedés előtt visszajövök – szakítja félbe Émile mondatát.

Erre Émile zavarában csak annyit tud kinyögni, hogy „csináltam neked is tésztát”.

Szótlanul ballagnak vissza a lakóautóhoz. Már nincs is kedve elmenni a búcsúestre. Meggyújt pár gyertyát a kinti asztalkán, és újra belemerül a Pireneusokról szóló útikönyvébe, amíg Joanne megvacsorázik. Ma leégett a napon. Az orra csupa vörös. Levette volna a kalapját?

– Minden oké? Még mindig elég meleg van – néz fel Émile az útikönyvből.

– Igen, jól vagyok.

– Kicsit későre jár ahhoz, hogy sétáljunk egyet a faluban. Majd holnap elmegyünk.

– Jó.

A parkoló ilyenkor már kihalt. Egy macskát sem látni kóborolni. Émile megriad, amikor a háta mögött lévő fák alól zajt hall. Hunyorítva figyel, és egy árnyat vél kirajzolódni. A következő pillanatban előbukkan valaki, faággal a hajában. Émile fellélegzik, amikor felismeri Chloét, a fiatal nőt, akivel délután találkozott.

– Ja, te vagy az! Nem tudtam, ki ólálkodik errefelé.

Joanne felnéz az asztaltól, amikor meghallja, hogy Émile beszélget valakivel, és megpillantja Chloét. Joanne a legkevésbé sem tűnik meglepettnek. Chloé viszont hirtelen zavarba jön. Egy pillanatra megtorpan.

– Bocsánat, csak azt akartam… azt hittem… Szóval ma van a búcsúest.

Zavart kézmozdulatot tesz, mintha el akarna süllyedni a föld alá. Émile feláll, és int, hogy menjenek távolabb, a patak felé. Chloé egy pillanatig tétován áll, aztán követi, miután sietősen további kellemes estét kíván Joanne-nak. Pár lépéssel arrébb Émile megáll.

– El akartam menni – magyarázkodik –, de Joanne nem jött vissza időben a pataktól. Kezdett sötétedni. Meg akartam várni, hogy biztosan tudjam, épségben visszaért. Aztán meg már nagyon késő lett.

Chloé mintha nem is figyelne arra, amit mond neki, tekintete a lakóautóra és Joanne-ra szegeződik, aki épp a gyertyafényes asztalnál vacsorázik, még mindig fekete kalapjával a fején.

– A barátnőd? Nem is tudtam, hogy a barátnőddel vagy itt.

Követi Chloé Joanne-ra szegezett tekintetét, és nevetve megrázza a fejét.

– Nem, dehogy, nem a barátnőm!

Joanne éppen leteszi a villáját. Arcát az ég felé emeli. Mozdulatlanul ül. Nem lehet tudni, mit csinál, a csillagokat nézi, vagy imádkozik.

Chloé suttog:

– Kicsit furcsa lány.

Émile felnevet.

– Ja, tisztára hibbant!

– Akkor mit keres itt veled? Miért utaztok együtt?

Nincs kedve az egész történetet elmesélni. A betegséget, a halálos diagnózist, az apróhirdetést.

– Útközben szedtem fel.

Chloé szeme tágra nyílik.

– Most viccelsz?

Émile gyorsan ki akar találni valami hihetőt.

– Stoppolt. Egy autópálya-pihenőben vettem fel. Kicsit elvarázsolt. Meséltem neki a pireneusi útitervemről, és szeretett volna velem tartani.

Chloénak tátva marad a szája a meglepődéstől.

– Szóval nem is ismered?

– Nem.

– Mikor vetted fel?

– Három napja.

– Úgy, hogy nem is ismered?

– Úgy, hogy nem is ismerem.

– Lehet, hogy bolond. Úgy értem, igazi őrült, pszichésen beteg, vagy az is lehet, hogy bujkál. Lehet, hogy körözik!

– Nem tűnik veszélyesnek – vonja meg Émile a vállát.

A Chloé szemében tükröződő döbbenet ráébreszti, hogy talán ő is ugyanolyan bolond, mint Joanne, és szépen egymásra találtak.

– Akkor te is teljesen meghibbantál! – neveti el magát a nő, és Émile vele nevet. Örül, hogy Chloé arcáról elmúlt a rémület.

– Kaland a javából! Vagy szerinted nem az?

– Hát – hümmög Chloé –, nem is tudom.

– És te kikkel indultál a GR10-re?

– A két legjobb barátnőmmel és a pasijaikkal. Illetve inkább azt kellene mondanom, hogy a férjeikkel, de ez még nem jön a számra. Öregnek érzem magam, ha ezt a szót használom.

Egymásra mosolyognak.

– Azt hiszem, tudom, miről beszélsz. A legjobb barátomnak nemrégiben született gyereke, most házat keres.

A nő undorodó arcot vág, amitől Émile felnevet.

– Ezt a csapást! Inkább jött volna veled!

– Szerintem szívesen eljött volna.

– Az asszonyka akart házat meg gyereket?

Émile egy pillanatra elgondolkodik.

– Azt hiszem, igen, de ő is nagyon boldog.

– Na, az a legfontosabb!

Elhallgatnak. Émile észreveszi, hogy Chloé estére leengedte vállig omló haját. A túraruháját almazöld nyári ruhára és magasított talpú szandálra cserélte. Pont egyforma magas Émile-lel. Egy centi híja van, hogy el ne hagyja.

– Akkor jössz a búcsúestre? Elhívhatjuk a bolond barátnődet is – mosolyodik el csipkelődve. Együtt nézik, ahogy Joanne feláll, összeszedi a tányérját, az evőeszközöket, és bemegy a lakóautóba.

– Szerintem lefekszik aludni – szólal meg Émile.

– Igen. Akkor hagyjuk itt?

– Megtehetjük.

– Vagy leülhetnénk ide, a patakpartra. Csak nem hoztam bort.

Émile rámosolyog.

– Van az autóban egy üveggel. És tüzet is rakhatunk. Nem kell elmennünk sehová egy kellemes estéért.

Chloé vidáman megveregeti a vállát:

– Benne vagyok!

Émile bemegy a lakóautóba Joanne-hoz, aki éppen mosogat. Kicsit zavartan megáll mellette.

– Délután találkoztam ezzel a lánnyal. Túrázik a barátaival.

Joanne nem szól semmit, dörgöli tovább a tányért.

– Leülünk egy kicsit a patakpartra, ha van kedved jönni.

A lány megrázza a fejét.

– Nem, jól vagyok itt is.

– Lefekszel?

– Igen.

– Akkor majd holnap találkozunk.

– Viszlát később.

Émile kinyitja a mosogató alatti szekrényt, és előveszi az üveg vörösbort, a dugóhúzót és az öngyújtót. Érzi, hogy Joanne tekintete a hátára szegeződik, ahogy kilép a lakóautóból, és azon tűnődik, vajon még mindig az a kicsit kába üresség ül-e a tekintetében.

4.

– Na, ez itt tökéletes.

Chloé egy nagy kőre telepszik, miután gyűjtött pár száraz gallyat a tűzhöz. Émile halomba rendezi a gallyakat, és azon mesterkedik, hogy a kis fakupacot körberakja kővel. A tűz különösebb gond nélkül meggyullad. Émile elmegy még pár fadarabért, míg Chloé kinyitja a palack bort.

– Nem hoztam poharat – mondja Émile bocsánatkérően.

– Majd iszunk az üvegből.

Lassan mindennel elkészülnek. Émile a tűz mellé rakja az ágakat. Annyit hozott, hogy több órán át táplálhatják a tüzet. Leül Chloé mellé. A nő kinyújtja maga elé hosszú, izmos lábát. Narancssárgásan izzó fény táncol a bőrén. Felemeli az üveget, kortyol belőle, majd átnyújtja Émile-nek, aki istenien érzi magát, hogy egy patak melletti tábortűznél ücsöröghet egy mosolygós fiatal nővel, aki azt érezteti vele, hogy tetszik neki; egy fiatal nővel, akiből csak úgy árad az energia. Az első napok csendje és a múlton való merengés után ez az este egy lélegzetvételnyi friss levegőt jelent neki.

– Mesélj, mi ez az egész utazási ötlet itt a Pireneusokban? – kezdi az érdeklődést a fiatal nő. – Hogy jutott az eszedbe?

Émile-nek jobban esne, ha Chloé kezdené a beszélgetést, mert még nem igazán tudja, mit fog magáról mondani. Valószínűleg az igazság kicsit hígított változatát, valamit, ami többé-kevésbé megfelel azért a valóságnak.

– Nem, kezdd inkább te!

– Jó, de miért?

– Mert túlságosan sokat kérdezel.

A nő halkan nevet, és hátrabillenti a fejét.

– Azt meg kell hagyni. Mások is sokszor mondják.

– Akkor mesélj valamit! Mondjuk, a GR10-es túráról.

– Rendben, akkor kezdjük az elején. Először is felmondtam a postásállásomat.

Elcsípi Émile arcán a meglepett mosolyt, majd folytatja:

– Igen, postás voltam. Nem véletlenül van ilyen szép, karcsú lábszáram és napbarnított arcom. Észrevetted?

Ezen mindketten harsányan nevetnek.

– Biciklivel jártad a körzetedet?

– Persze! Sosem ültem autóba.

– Gondolom, szeretsz sportolni.

– Hétvégente mást se csináltam.

– A hétvégén is bicikliztél?

– Nem. Úsztam, futottam, és elég sokat kirándultam. Mindig is szerettem volna egy nagy gyalogtúrát tenni a hegyekben.

– Ezért hagytad ott a melódat?

– Az ennél egy kicsit bonyolultabb történet.

Visszakéri az üveget Émile kezéből, és nagyot kortyol.

– Nem rossz borocska.

Jelentőségteljes pillantást vet Émile-re, amely sokat elárul abból, miért jött a lakóautóhoz ma este.

– Na és az utazásod? – faggatja tovább Émile, hogy leplezze zavarát.

– Igen, szóval, az utazás ötlete már korábban befészkelte magát a fejembe. Mindig is szerettem volna teljesíteni a GR10-et. Úgy volt, hogy az akkori fiúmmal vágok neki. Aztán három évvel ezelőtt szakítottunk. Már azt terveztük, hogy összeházasodunk, pedig egy faragatlan tuskó volt.

„Már bocsánat a szóért” – lehet leolvasni az arcáról, majd folytatja:

– Igen, majdnem beadtam a derekamat. De minden jó, ha a vége jó, mert miszter tahó faképnél hagyott… – itt kivárt egy pillanatot –, …hogy egy másik nővel menjen el a GR10-re.

Émile magába fojtja a nevetést, de majdnem belefullad a kortyba. Chloé a legkevésbé sem sértődik meg. Ő is csak nevet.

– Igen, tudom, mindig ezzel az átkozott GR10-zel jövök. Tiszta kabaré az életem.

– De látom, jól viseled.

Ismét csend áll be, amelyet csak az égő fa ropogása tör meg.

– Szóval lemondtam az országjárásról. Az utóbbi három évben valahogy belemerültem abba, hogy minden mással elfoglaljam magam. Meló, sport, néhány kiruccanás a barátnőkkel, akik próbálták elterelni a gondolataimat a szakításról. Én voltam a társaságban az egyetlen facér. Még mindig az vagyok. Szóval mindig próbálnak összeboronálni valakivel. Borzasztó!

– Azt hiszem, tudom, miről beszélsz.

Ugyanezen ment keresztül, amikor Laura elhagyta, Renaud Laëtitiával élt, és az a néhány barát, akivel még összejártak, lassan mind összeköltözött valakivel. Csak ő maradt, akit révbe kellett terelni. És egyikük sem értette, miért nem akar soha többé ilyesmiről hallani; hogy miért van vége számára mindennek. Chloé folytatta:

– Aztán két hónappal ezelőtt meghalt az anyám. Petefészekrákban. Apám elkezdte árulni a családi házat. Rájöttem, hogy ezzel lezárul életem egy szakasza, és ideje mindent magam mögött hagyni. Az ember mindig megérzi az ilyesmit. Az utolsó cérnaszál is elszakad, és akkor tudod, hogy indulhatsz. Nem akartam fizetés nélküli szabadságot kivenni. Inkább felmondtam. Fiatal vagyok, találok majd valami mást, itthon vagy külföldön.

Egy kis kavicsot dob a vízbe. Émile odanyújtja neki az üveget.

– Hová mész a Pireneusok után?

– Talán Spanyolországba. Aztán Szicíliába. Azután meg még nem tudom.

– És a barátnőid? Végig veled tartanak?

Chloé megrázza a fejét. A lángnyelvek táncolva szökkennek a magasba a fehéren izzó fadarabokból.

– Nem. Csak a GR10 egy szakaszán jönnek velem.

Felhúzza a mellkasához a lábát. Émile-nek tetszik, ahogy a fiatal nő oldalra hajtott fejjel ránéz. Legszívesebben végigsimítaná a haját.

– Na és te? Miért vagy egyedül? Mármint leszámítva a másik bolondot, akit az útszélen szedtél fel.

Émile-nek nem volt ideje átgondolni a kis hazugságát. Csak hebeg-habog.

– Én… én is…

Nyel egyet. Chloé némán, érdeklődve néz rá. Émile nem szeretné elmondani neki a betegségét. Ma este fiatal és élettel teli akar lenni, mint a nő. Olyan fiú akar lenni, aki előtt minden lehetőség nyitva áll.

– Engem is elhagyott – nyögi ki végül.

– Ki? A barátnőd?

– Igen. Egy éve. Veled ellentétben nekem sosem derült ki, hogy lett-e valakije. Mi… nem akartunk még összeházasodni, de… ettől függetlenül szeretett volna gyereket, és… sokkal felkészültebb volt rá, mint én. Én… én még csak egy fiatal kölyök voltam.

Meglepődik azon, ahogyan ez kibukott belőle. Mert egyáltalán nem volt hazugság. Való igaz, hogy Laura szeretett volna gyereket. Laura arról álmodott, hogy gyereke lesz tőle. Émile végül beadta a derekát, de már túl késő volt. Csak utólag jött rá. Hihetetlen, hogy elmondta Chloénak, hiszen még Renaud sem tudja. Soha nem tudott róla beszélni. Soha nem akarta megérteni vagy elfogadni Laura távozását. De mindig is tudta, hogy ez volt a bajok gyökere.