Elizabeth Pelletier-nek és Emily Sylvan Kimnek,

az üzleti élet két legbelevalóbb nőjének.

Senki mással nem vennék részt
szívesebben ezen az utazáson.

1.

Így ébredtem fel

Még a legjobb időkben is veszélyes vállalkozás egyedüli embernek lenni a paranormális lények iskolájában.

A legrosszabb időben egy kicsit olyan, mint utolsó gumicsontnak lenni a veszett kutyák ketrecében.

Átlagos időben pedig… nos, átlagos időben őszintén szólva meglehetősen klassz.

Kár, hogy a mai határozottan nem átlagos nap.

Nem tudom, miért, de furcsa érzésem van, miközben végigsétálok a folyosón a britirodalom-órámra. A hátizsákom szíját úgy szorongatom, mintha mentőkötél lenne.

Talán azért van ilyen érzésem, mert fázom, az egész testem remeg, a hideg beszivárog a csontjaimba is.

Vagy talán azért, mert a hátizsákom szíját szorító kezem fáj és le van horzsolva, mintha egy kőfallal keveredtem volna verekedésbe… és egyértelműen veszítettem.

Vagy talán azért, mert mindenki – és ezen azt értem, hogy mindenki – engem bámul, de nem úgy, mint „a legjobb időkben”.

Na persze, volt valaha is legjobb idő?

Az ember azt gondolná, hogy mostanra már hozzászoktam a bámuláshoz, mivel ez együtt jár azzal, ha valaki egy vámpírherceg barátnője. De nem. És semmiképpen sem megszokott, hogy minden egyes vámpír, boszorkány, sárkány és vérfarkas megáll, és tátott szájjal mered rám, majd még jobban eltátja a száját… mint most.

Ami… legyünk őszinték… egyiküknek sem áll jól. Úgy értem, ne már! Nem nekem kellene kiakadnom ebben a felállásban? Ők egész végig tisztában voltak vele, hogy léteznek emberek. Én viszont csak egy hete tudom, hogy a szekrényben rejtőző szörnyeteg valóságos. Meg az is, ami a szobámban, a tanteremben… és néha a karomban van. Szóval nem nekem kellene tátott szájjal sétálnom közöttük, miközben én bámulom őket?

– Grace? – Felismerem a hangot, ezért mosolyogva megfordulok, és azt látom, hogy Mekhi is döbbenten mered rám. Általában meleg, barna bőre most olyan sápadt, amilyennek még sosem láttam.

– Hát itt vagy, szia! – Vigyorogva nézek rá. – Már azt hittem, hogy egyedül kell felolvasnom ma a Hamletet.

– A Hamletet? – Rekedt a hangja, és amikor nagy nehezen kihalássza a telefonját a zsebéből, látom, hogy remeg a keze.

– Igen, a Hamletet. Amit a britirodalom-órán veszünk, amióta idejöttem? – Kicsit egy helyben toporgok, és hirtelen kényelmetlenül érzem magam, mert Mekhi úgy bámul rám, mintha szellemet látna… vagy valami még rosszabbat. Ami határozottan nem jellemző rá. – Ma egy jelenetet adunk elő, nem emlékszel?

– Mi nem… – Mondat közben hallgat el, a hüvelykujja sebesen repked a telefonon, miközben az arcáról sugárzik, hogy élete legfontosabb üzenetét küldi el éppen.

– Jól vagy? – kérdezem tőle, és közelebb lépek. – Nem nézel ki valami jól.

– Én nem nézek ki jól? – Hangosan felnevet, reszkető kezével beletúr hosszú, sötét hajába. – Grace, te…

– Miss Foster?

Mekhi elhallgat, amikor egy számomra ismeretlen hang dördül fel a folyosón.

– Jól van?

Mekhire nézek egy „Mi a franc?” tekintettel, majd mindketten a folyosón közeledő Mr. Badar, a lunárasztronómia tanára felé fordulunk.

– Igen, jól vagyok – válaszolom, majd riadtan hátrébb lépek. – Csak igyekszem odaérni az órámra, mielőtt becsengetnek. – Pislogva nézek rá, ő pedig megáll közvetlenül előttünk. Az arcán látom, hogy sokkal döbbentebb, mint amit egy kora reggeli folyosón folytatott társalgás indokolna. Különösen, mivel csak az egyik barátommal beszélgetek.

– Meg kell keresnünk a nagybátyját – jelenti ki, azután a könyököm alá nyúl, hogy megfordítson, és ugyanabba az irányba vezessen, ahonnan jöttem.

Van valami a hangjában, nem egészen figyelmeztetés, de több mint kérés, ami miatt elindulok a hosszú, lándzsa alakú boltíves folyosón, és nem tiltakozom. Emiatt, és mert az általában közömbös Mekhi sietve elugrik az utunkból.

Minden egyes lépéssel erősödik bennem az érzés, hogy valami nincs rendben. Különösen, amikor a diákok szó szerint megállnak, és utánunk néznek, Mr. Badar pedig egyre idegesebb emiatt.

– Elmondaná, hogy mi folyik itt? – kérdezem tőle, amikor a tömeg kettéválik előttünk. Nem ez az első eset, hogy ilyesmit látok… hiszen Jaxon Vega barátnője vagyok… de most először történik úgy, hogy Jaxon nincs velem. Ez több mint furcsa.

Mr. Badar úgy néz rám, mintha két fejem lenne, majd megkérdezi.

– Nem is tudja? – Kétségbeesett, mély hangja egyre hitetlenkedőbb színezetet ölt, ami még tovább fokozza az idegességemet. Különösen, hogy Mekhi arckifejezésére emlékeztet, amikor néhány perccel ezelőtt a telefonjáért nyúlt.

Ugyanezt a kifejezést látom Cam arcán is, amikor elsuhanunk előtte, miközben az egyik kémiaterem ajtajában áll. Aztán Gwen is így néz rám. És Flint is.

– Grace! – kiált oda nekem Flint, és kiszalad a teremből, hogy Mr. Badarral és velem együtt sétáljon. – Ó, istenem, Grace! Visszajöttél!

– Ne most, Mr. Montgomery! – csattan fel a tanár, és minden egyes szónál hangosan összekoccan a fogsora.

Ezek szerint vérfarkas… legalábbis a felső ajka alól kilógó hosszú szemfogból ítélve. Na persze gondolhattam volna abból, milyen tárgyat tanít… kit érdekelne jobban a lunárasztronómia, mint azokat a lényeket, akik szeretnek időnként holdra vonyítani?

Most először csodálkozom el azon, vajon nem történt-e valami ma reggel, amiről nem tudok. Csak nem Jaxon csapott össze megint Cole-lal, a vérfarkas falkavezérrel? Vagy ezúttal egy másik farkassal… talán Quinn-nel vagy Marckal? Nem tűnik valószínűnek, mivel az utóbbi időben mindenki nagy ívben elkerült minket, de mi másért lenne egy számomra ismeretlen vérfarkas tanár ilyen rémült és ennyire elszánt, hogy a nagybátyámhoz vigyen?

– Várj, Grace… – Flint utánam nyújtja a karját, Mr. Badar azonban megakadályozza, hogy hozzám érjen.

– Azt mondtam, ne most, Flint! Menjen vissza a terembe! – Dühös szavai mélyen a torkából törnek fel.

Flinten látszik, hogy szeretne ellenkezni, az ő foga is megcsillan a folyosó csillárjának fényénél, de bizonyára úgy dönt, hogy nem éri meg – ökölbe szorított keze ellenére –, mert végül nem mond semmit. Csak megáll, és nézi, ahogy elmegyünk… ahogy mindenki más is a folyosón.

Több emberen látszik, hogy szeretne odajönni hozzám – például Macy barátnője, Gwen –, a tanár azonban halkan és figyelmeztetően morog, miközben gyakorlatilag végigvonszol a folyosón, ezért a diákok úgy döntenek, hogy tisztes távolban maradnak tőlem.

– Tartson ki, Grace! Már majdnem ott vagyunk.

– Majdnem hol? – kérdezem követelőzve, de a hangom reszelős, amikor kijön a torkomon.

– Természetesen a nagybátyja irodájában. Már nagyon régóta várja ezt a pillanatot.

Ennek nincs semmi értelme. Tegnap találkoztam Finn bácsival.

Nyugtalanság kúszik végig a tarkómon, le a gerincemen, olyan éles, mint a borotva, és égnek áll tőle a szőr a karomon.

Úgy érzem, most semmi sem jó.

Semmi nincs a helyén.

Befordulunk a sarkon, a faliszőnyegekkel díszített folyosóra, amelynek végén Finn bácsi irodája van, és ezúttal én nyúlok a zsebembe a telefonomért. Beszélni akarok Jaxonnal. Majd ő elmondja, mi folyik itt.

Úgy értem, nem lehet, hogy ez csak Cole miatt legyen, ugye? Vagy Lia miatt. Vagy… felkiáltok, amikor a gondolataim egy hatalmas kőfalba ütköznek. Olyan kőfalba, amelyből hatalmas fémtüskék állnak ki, és egyenesen a fejembe fúródnak.

A fal persze nem valóságos, mentálisan beleszaladni mégis döbbenetesen fájdalmas. Egy pillanatra megdermedek, kicsit meg is döbbenek. Miután túlteszem magam a meglepetésen – és a fájdalmon –, még erősebben próbálom átlépni ezt az akadályt, erőltetem az agyam, hogy összeszedjem a gondolataimat. Kényszerítem magam, hogy végigmenjek ezen a gondolati ösvényen, amely hirtelen teljesen lezárult előttem.

Ekkor jövök rá, hogy nem emlékszem arra, hogy ma reggel felkeltem. Nem emlékszem a reggelire. Vagy arra, hogy felöltöztem. Vagy hogy Macyvel beszélgettem.

Semmire sem emlékszem, ami ma történt.

– Mi a fene folyik itt?

Nem vagyok tudatában, hogy hangosan is kimondtam ezt a kérdést, amíg a tanár komoran nem válaszol rá:

– Biztosra veszem, hogy Foster azt reméli, ezt majd maga elmondja.

Nem erre a válaszra számítottam, ezért megint belenyúlok a zsebembe a telefonomért, és eldöntöm, hogy ezúttal nem engedem, hogy bármi elvonja a figyelmemet. Jaxont akarom.

Csakhogy a telefon nincs abban a zsebemben, ahol mindig tartom. Sőt, a többiben sem. Ez hogy lehetséges? Sosem felejtem el magammal hozni a telefonomat.

A nyugtalanságom félelemmé erősödik, a félelem pedig alattomos pánikká, miközben kérdések kergetik egymást a fejemben. Próbálok nyugodt maradni, próbálom nem elárulni ennek a körülbelül két tucat embernek, mennyire zaklatott vagyok. Nehéz közömbös arcot vágnom azonban, miközben halvány fogalmam sincs, mi történik.

Mr. Badar megböki a könyökömet, hogy induljak el megint, én pedig gépiesen követem.

Egy utolsó forduló után a Katmere iskola igazgatójának ajtaja előtt állunk, aki nem más, mint a nagybátyám, Finn bácsi. Arra számítok, hogy Mr. Badar bekopog, ő azonban határozottan benyit, és az iroda előszobájába vezet, ahol Finn bácsi titkárnője ül az íróasztalánál, és valamit gépel a laptopján.

– Egy pillanat és máris figyelek – mondja Mrs. Haversham. – Csak még ezt az egy…

Felpillant ránk a laptop képernyője és félkör alakú, lila szemüvege fölött, és mondat közben elhallgat, amikor rám néz. Hirtelen felugrik a helyéről, a széke hangosan a mögötte lévő falnak csapódik, majd elkiáltja magát:

– Finn, jöjjön gyorsan! – Megkerüli az íróasztalt, odajön hozzám és hevesen átölel. – Grace, úgy örülök, hogy látlak! Annyira örülök, hogy itt vagy!

Fogalmam sincs, mit akar ezzel, mint ahogy azt sem tudom, miért ölelget. Úgy értem, Mrs. Haversham kedves nő, de nem tudtam, hogy a kapcsolatunk a formális köszönésekből spontán és nyilvánvalóan kitörő örömmel tett ölelésekig fejlődött.

Ennek ellenére viszonzom az ölelését. Még meg is veregetem a hátát, igaz, kicsit erőtlenül, de úgy vélem, a szándék a fontos. A dolog jó oldala, hogy selymes, fehér haja mézillatú.

– Én is örülök, hogy látom – válaszolom, majd kezdek elhúzódni tőle, remélve, hogy egy öt másodperces ölelés elegendő ebben a már így is elég bizarr helyzetben.

Mrs. Haversham azonban a hosszabb változatot választja, olyan erősen szorít magához, hogy lassan már alig kapok levegőt. Nem beszélve arról, mennyire kellemetlen ez a helyzet.

– Finn! – kiáltja újra, és nem törődik azzal, hogy az ölelés miatt kirúzsozott szája közvetlenül a fülem mellett van. – Finn! Itt van…

Hirtelen kinyílik Finn bácsi irodájának ajtaja.

– Gladys, van belső telefo… – Ő is mondat közben hallgat el, a szeme tágra nyílik, amikor rám pillant.

– Szia, Finn bácsi! – mosolygok rá, miközben Mrs. Haversham végre kienged loncillatú satuszorításából. – Ne haragudj, hogy zavarlak!

A nagybátyám nem válaszol. Csak némán rám bámul, a szája mozog, de nem jön ki hang a torkán.

Ekkor olyan érzés lesz úrrá rajtam, mintha a gyomrom tele lenne üvegszilánkkal.

Lehet, hogy nem emlékszem arra, mit reggeliztem ma, de egy dolgot biztosan tudok… valami nagyon-nagyon nem stimmel itt.

2.

Szóval… miről maradtam le?

Gyűjtöm a bátorságot, hogy megkérdezzem Finn bácsitól, mi folyik itt – nem szokott hazudni nekem (legalábbis akkor, ha egyenesen rákérdezek valamire) –, ám még mielőtt kiejthetném a szavakat teljesen kiszáradt torkomon, elkiáltja magát:

– Grace!

Aztán átszalad az irodán, egyenesen felém.

– Grace, ó, te jó isten! Grace! Visszajöttél!

Vissza? Miért mondogatja mindenki ezt nekem? Egészen pontosan hová mentem? És miért nem számítottak arra, hogy visszajövök?

Ismét kutatok az emlékezetemben, és megint beleütközöm abba a hatalmas falba. Ezúttal nem fáj annyira, mint először – talán mert már lecsengett a döbbenet –, de azért még így is kellemetlen.

Mrs. Havershamhez hasonlóan Finn bácsi is azonnal magához szorít, ahogy odaér hozzám. A karja körém fonódik, ismerős, fás illata megcsapja az orromat és körülvesz. Sokkal megnyugtatóbb, mint gondoltam, és azon kapom magam, hogy hozzásimulok, miközben próbálom megfejteni, mi a fene történik itt. És miért nem emlékszem semmire, ami ezt a reakciót váltotta ki a nagybátyámból… vagy bárki másból, akivel összefutottam.

Én csak sétáltam a folyosón az órámra, ugyanúgy, ahogy minden más diák ezen a helyen.

Finn bácsi végül elhúzódik, de csak annyira, hogy ránézzen az arcomra.

– Grace! El sem hiszem, hogy tényleg visszajöttél hozzánk! Annyira hiányoztál!

– Hiányoztam? – ismétlem, és most már szilárdan elhatározom, hogy választ akarok kapni, ezért hátralépek. – Ez mit jelent? És miért viselkedik mindenki úgy, mintha szellemet látott volna?

Egy pillanatra, de csakis egyetlen pillanatra látom Finn bácsi arcán felvillanni azt a pánikot, amit én is érzek, miközben ránéz a tanárra, aki idehozott. Azután kisimul az arca, a tekintete üressé válik (ami persze egy kicsit sem félelmetes), majd átfogja a vállamat, és így szól:

– Menjünk be az irodámba, és ott beszélgessünk, jó, Grace? – Ismét Mr. Badarra néz. – Köszönöm, Raj! Hálás vagyok, hogy idehoztad Grace-t.

Mr. Badar némán bólint, a szeme egy pillanatra összehúzódik, amikor rám néz, azután kimegy a folyosóra.

Finn bácsi finoman beterel az irodájába – mi van itt ma, hogy mindenki ide-oda terelget? –, és közben Mrs. Havershamhez beszél:

– Küldene egy üzenetet Jaxon Vegának, és megkérné, hogy jöjjön ide, amint tud? Azután nézze meg, hogy mikor ér véget a lányom – egy pillanatra rám néz, azután vissza a titkárnőjére – vizsgája!

Mrs. Haversham bólogat, ám ekkor olyan erősen vágódik ki az ajtó, amelyen keresztül Mr. Badar az imént távozott, hogy az ajtógomb szó szerint a mögötte lévő kőfalba fúródik.

Minden idegvégződésem fellángol, minden szőr égnek áll a testemen, mert meg sem kell fordulnom, anélkül is pontosan tudom, ki lépett be a nagybátyám irodájába.

Jaxon.

Egy gyors pillantást vetek hátra a vállam fölött, és ebből már mindent tudok. Azt is, hogy Jaxon iszonyú balhét fog csapni.

És határozottan nem a jobbik fajtából.

– Grace! – Halk a hangja, a föld azonban megmozdul a lábunk alatt, miközben egymásba fúródik a tekintetünk.

– Minden rendben, Jaxon. Jól vagyok – biztosítom, de úgy tűnik, a szavaim nem sokat számítanak, mert alig egyetlen másodperc alatt átszeli a szobát, kihúz Finn bácsi karjából, és izmos testéhez szorít.

Erre egyáltalán nem számítottam – hogy így kinyilvánítja az érzéseit a nagybátyám előtt –, ám amint összeér a testünk, már egyáltalán nem érdekel. A bőre egyetlen érintésétől elszáll belőlem a feszültség, és úgy érzem, most először tudok fellélegezni, mióta Mekhi kimondta a nevemet a folyosón. Vagy talán még annál is régebb óta.

Ez hiányzott nekem, döbbenek rá, miközben még jobban hozzábújok. Ez az, amire vágytam, pedig egészen addig nem is tudtam, amíg körém nem fonódott a karja.

Bizonyára Jaxon is ugyanígy érez, mert még jobban magához szorít, és lassan, hosszan fújja ki a levegőt. Reszket a teste, és bár a föld már nem reng, azért érzem, hogy még egy kicsit mozog.

Még jobban megszorítom Jaxont.

– Jól vagyok – nyugtatom meg ismét, habár nem értem, miért annyira feldúlt. Vagy hogy Finn bácsi miért döbbent meg annyira, hogy lát. A zavarodottságom hamarosan kétségbeesett pánikba csap át. – Nem értem – motyogom, miközben hátrahajolok, és belenézek Jaxon szemébe. – Mi a baj?

– Minden rendben lesz. – A szavai élesek, a tekintete sötét, átható és pusztító, de egy pillanatra sem mozdul el rólam.

Elég sok ez így, különösen azok után, ami ma reggel történt, és hirtelen túlzottan nyomasztónak érzem. Elfordítom a fejem, csak amíg újra képes vagyok lélegezni, de úgy érzem, ez nem helyes, ezért végül kemény mellkasára hajtom a fejem, és némán beszívom az illatát.

A szíve erősen és gyorsan ver az arcom alatt – ami azt illeti, túlságosan is –, mégis úgy érzem, mintha hazaérkeztem volna. Még mindig olyan az illata, mint az otthonnak: narancs és friss víz, valamint meleg, fűszeres fahéj. Ismerős. Szexi.

Az enyém.

Nagyot sóhajtok, és még szorosabban bújok hozzá. Hiányzott ez, nem is tudom, miért. Gyakorlatilag elválaszthatatlanok vagyunk, amióta két nappal ezelőtt kikerültem a betegszobából.

Amióta azt mondta, szeret.

– Grace. – Úgy leheli a nevem, mintha imádság lenne, miközben akaratlanul is a gondolataimat visszhangozza. – Az én Grace-em.

– A tiéd vagyok – suttogom helyeslően, és nagyon remélem, hogy Finn bácsi nem hallja, miközben még szorosabban ölelem át a derekát.

Ekkor azonban valami hirtelen életre kel bennem – valami merész, erős és mindent felemésztő. Úgy hasít belém, mint egy robbanás, a lelkem legmélyéig megráz.

Állj!

Ne!

Ne vele!

3.

Csipkerózsika hozzám képest semmi

Gondolkodás nélkül ellököm magamtól Jaxont, és hátrálok néhány lépést.

Ő halkan felmordul, de nem próbál megállítani. Ehelyett csak döbbenten néz, és pont olyan zaklatott, amilyennek én érzem magam.

– Ez mi volt? – suttogom.

– Micsoda mi volt? – kérdezi, és figyelmesen néz engem. Ekkor jövök rá, hogy ő nem hallotta, nem érezte.

– Nem tudom. Sajnálom. – Ösztönösen buknak ki belőlem a szavak. – Nem akartam…

Jaxon megrázza a fejét, és ő is hátrál egy lépést.

– Ne aggódj emiatt, Grace! Semmi baj. Sok mindenen mentél keresztül.

Úgy érti, ami Liával történt, mondom magamnak. De ezzel együtt ő is sok mindenen ment keresztül. És ahogy alaposabban szemügyre veszem, látom, hogy ez meg is látszik rajta. Vékonyabb, mint amilyennek valaha láttam, ezért nevetségesen gyönyörű arccsontja még jobban kiáll, határozott állkapcsa pedig szögletesebb, mint máskor. Sötét haja kicsit hosszabb és ziláltabb, mint amit megszoktam, ezért alig látszik a sebhely az arcán. A szeme alatt olyan sötétlila karikák látszanak, hogy szinte zúzódásnak tűnnek.

Ennek ellenére még mindig gyönyörű, ám a szépsége most olyan, mint egy nyílt seb, amelynek láttán fájdalom önt el.

Minél hosszabb ideig nézem, annál erősebb bennem a pánik. Mert ezek a változások nem egy nap alatt következtek be. Az emberek haja nem nő meg néhány nap alatt, nem fogynak le ilyen sokat ilyen gyorsan. Valami történt, valami komoly dolog, és nem tudom, miért nem emlékszem rá.

– Mi folyik itt, Jaxon? – Amikor nem vágja rá rögtön a választ, a nagybátyámhoz fordulok, és hirtelen harag lobban lángra bennem. Halálosan elegem van abból, hogy mindenki titkolózik előttem! – Mondd el, Finn bácsi! Tudom, hogy valami nem stimmel. Érzem. Ráadásul a memóriám is nagyon ingatag, és…

– Ingatag a memóriád? – ismétli meg Finn bácsi, majd most először lép közelebb hozzám, amióta Jaxon bejött a szobába. – Ez pontosan mit jelent?

– Azt jelenti, hogy nem emlékszem arra, mit reggeliztem ma reggel. Vagy hogy Macy és én miről beszélgettünk tegnap este lefekvés előtt.

Jaxon és Finn bácsi megint hosszan egymásra néz.

– Ne csináljátok már ezt! – mondom nekik. – Ne zárjatok ki!

– Nem zárunk ki – nyugtat meg Finn bácsi, majd békítőleg felemeli a kezét. – Csak mi is próbáljuk megfejteni, Grace. Gyertek be az irodámba, és majd ott beszélünk! – Mrs. Havershamhez fordul. – Felhívná nekem Marise-t, kérem? Mondja meg neki, hogy itt van Grace, és kérje meg, jöjjön ide, amilyen hamar csak tud!

A titkárnő bólint.

– Természetesen. Megmondom neki, hogy sürgős.

– Miért van szükségünk Marise-ra? – Összerándul a gyomrom a gondolatra, hogy a Katmere ápolónője… aki történetesen vámpír… megint megvizsgál. Az utóbbi két alkalommal, amikor ezt csinálta, hosszabb ideig kellett ágyban maradnom, mint ameddig szerettem volna. – Nem érzem magam betegnek.

Ekkor azonban elkövetem azt a hibát, hogy ma másodjára nézek le a kezemre, és végül eljut a tudatomig, milyen véres és zúzódott.

– Egy kicsit rossz állapotban vagy – válaszolja a nagybátyám szándékosan megnyugtató hangon, miközben belépünk az irodájába, és becsukja mögöttünk az ajtót.

– Csak szeretném, ha megvizsgálna, és meggyőződnénk róla, hogy minden rendben van.

Legalább egymillió kérdésem van, és eldöntöm, hogy mindegyikre választ kapok. Miután azonban leülök az egyik székre Finn bácsi nagy, cseresznyefa íróasztala előtt, ő pedig ráül az íróasztal sarkára, ő kezd el kérdezgetni:

– Tudom, hogy valószínűleg furcsán hangzik ez most neked, de meg tudnád mondani, milyen hónap van, Grace?

– Milyen hónap? – Görcsbe rándul a gyomrom. Alig tudom kinyögni a következő szót, mert elszorul a torkom. – November.

Amikor Jaxon és Finn bácsi megint egymásra néznek, tudom, hogy valami nagyon nincs rendben a válaszommal.

Idegesség fut végig a gerincemen, próbálok nagy levegőt venni, de úgy érzem, mintha valami nagy súly nehezedne a mellkasomra, és lehetetlenné tenné. A halántékom erősen lüktet, és ettől még rosszabb a helyzet, de nem vagyok hajlandó megadni magam ennek az igazán nagy, kezdődő pánikrohamnak.

Inkább megmarkolom a szék peremét, hogy lehorgonyozzam magam. Azután egy percet arra fordítok, hogy gondolatban megnevezzek néhány dolgot a szobában, ahogy Heather anyja tanította nekem, miután meghaltak a szüleim.

Íróasztal. Óra. Szobanövény. Varázspálca. Laptop. Könyv. Toll. Mappa. Még egy könyv. Vonalzó.

Mire a lista végére érek, a szívverésem már majdnem visszatér a normálishoz, és a légzésem is lelassul. Most már teljesen biztos vagyok benne, hogy valami nagyon rossz dolog történt.

– Milyen hónap van? – kérdezem halkan Jaxonhoz fordulva. Az első naptól fogva őszinte volt velem, amióta idejöttem a Katmere Akadémiára, és most pontosan erre van szükségem. – Meg tudok birkózni vele, bármi történt is. Csak tudnom kell az igazat. – Megfogom a kezét, és a két tenyerem között tartom. – Kérlek, Jaxon, mondd el, miről maradtam le!

Vonakodva bólint, aztán suttogva válaszol:

– Majdnem négy hónapig voltál távol.

– Négy hónapig? – Ismét döbbenet hasít belém. – Négy hónapig? Az lehetetlen!

– Tudom, hogy így érzed – próbál csitítani Finn bácsi. – De március van, Grace.

– Március – visszhangzom, mert úgy tűnik, jelenleg másra nem vagyok képes, csak hogy megismételjem, amit hallok. – Március hányadika?

– Március ötödike – válaszolja Jaxon komor hangon.

– Március ötödike. – Hagyjuk a pánikot, borzalmas rettegés söpör végig rajtam, és szinte elpusztít. Olyan sebzettnek és üresnek érzem magam, hogy el sem tudom mondani. Eltűnt négy hónap az életemből… a végzős évemben… és semmire sem emlékszem belőle. – Ezt nem értem. Hogyan tudtam…

– Semmi baj, Grace! – Jaxon kitartóan engem néz, erősen szorítja a kezem, az érintése olyan erős és támogató, amilyet kívánni sem lehetne. – Majd együtt megfejtjük ezt.

– Hogy mondhatod, hogy semmi baj? Kiesett négy hónap, Jaxon! – A hangom elcsuklik, amikor a nevét mondom, de veszek egy reszkető lélegzetet, és újra megpróbálom. – Mi történt?

A nagybátyám kinyújtja felém a karját, és megszorítja a vállamat.

– Vegyél egy mély levegőt, Grace! Jó! – Biztatóan rám mosolyog. – Jól van. Most pedig vegyél még egyet, aztán lassan fújd ki!

Azt teszem, amit mond, és észreveszem, hogy közben végig mozog az ajka. Nyugtató varázslatot bocsát rám? – tűnődöm, miközben beszívom a levegőt, és tízig számolva kifújom.

Ha igen, nem nagyon működik.

– Nos, ha készen állsz, mondd el, mi az utolsó dolog, amire emlékszel! – Meleg tekintete fogva tartja az enyémet.

Az utolsó dolog, amire emlékszem.

Az utolsó dolog, amire emlékszem.

Könnyű kérdésnek tűnik, mégsem az. Részben azért, mert hatalmas a sötétség a fejemben, részben pedig azért, mert amire emlékszem, az ködös és megfoghatatlan. Mintha víz alatt lennének az emlékeim, és csak az árnyékát látnám mindannak, ami ott van. Az árnyékát annak, ami történt.

– Mindenre emlékszem, ami Liával történt – válaszolom végül, mert ez az igazság. – Emlékszem, hogy a betegszobában voltam. Emlékszem… hogy hóembert építettünk.

Az emlék felmelegít, Jaxonra mosolygok, aki visszamosolyog rám… legalábbis a szájával. A szeme továbbra is ugyanolyan komor, mint eddig.

– Emlékszem, hogy Flint bocsánatot kért tőlem, amiért megpróbált megölni. Emlékszem… – Hirtelen elhallgatok, és forró arcomra nyomom a tenyeremet, amikor eszembe jut az érzés, hogy hosszú szemfogak karcolják végig a nyakamat és a vállam érzékeny bőrét, majd belém mélyednek. – Jaxonra. Jaxonra emlékszem.

A nagybátyám megköszörüli a torkát, és látszik rajta, hogy kicsit zavarba jön. Azután csak annyit kérdez:

– Még valamire?

– Nem tudom. Olyan… – Félbehagyom a mondatot, mert ekkor egy kristálytiszta emlék kúszik be a tudatomba. Jaxon felé fordulok, hogy megerősítse. – A folyosón sétáltunk. Egy viccet mondtál nekem, egy viccet arról… – Az emlék élessége elhalványodik, és ugyanaz a ködös érzés veszi körül, ami az összes többi emlékemet. Harcolok ellene, elszántan próbálok ragaszkodni ehhez az egyetlen tiszta gondolathoz. – Nem, nem így volt. Én kérdeztem meg, hogy mi a poén. A repülőteres vicc poénja.

Megdermedek, amikor az emlék egy vérfagyasztó részlete is kitisztul előttem.

– Ó, te jó isten! Hudson! Liának sikerült. Visszahozta őt. Itt volt. Pontosan itt.

A tekintetem Jaxon és Finn bácsi között ugrál, megerősítést várok, miközben az emlék elhatalmasodik rajtam, és lehúz magával.

– Életben van? – kérdezem, és a hangom megremeg, tudva mindazt, amit Jaxon a testvéréről mondott nekem. – Itt van a Katmere-ben?

Finn bácsi arca komor, miközben válaszol:

– Pontosan ezt akartuk megkérdezni tőled.

A hatodik érzék az, amikor feláldozod magad

– Tőlem? És miért tudnék én válaszolni erre? – Kivéve, hogy már amikor felteszem a kérdést, egy újabb emlék villan be. Jaxonra nézek, akinek az arcán rémület tükröződik. – Közétek álltam.

– Igen. – A torkában le-fel jár az ádámcsutkája, a szeme olyan színű, mint a csillagtalan éjszaka. Valahogy most még sötétebb, mint amilyennek valaha láttam.

– Kés volt nála.

– Valójában kard – vág közbe a nagybátyám.

– Igen. – Behunyom a szemem, és mindenre visszaemlékszem.

A zsúfolt folyosón mentünk.

A szemem sarkából megpillantottam Hudsont, aki felemelte a kardját.

Közé és Jaxon közé léptem, mert Jaxon az enyém… nekem kell szeretnem és megvédenem.

A kard lesújtott.

És aztán… semmi. Ennyi. Ennyire emlékszem.

– Ó, istenem! – Rémület lesz úrrá rajtam, mert valami új és szörnyű dolog jut eszembe. – Ó, te jó isten!

– Semmi baj, Grace! – A nagybátyám megint megveregeti a vállamat, de én már teljesen bezsongtam.

– Ó, te jó ISTEN! – Hátralököm a székem, és felpattanok. – Halott vagyok? Ezért nem emlékszem semmi másra? Ezért bámult mindenki úgy a folyosón? Erről van szó, igaz? Halott vagyok!

Járkálni kezdek, miközben az agyam húsz különböző irányba indul el.

– De még mindig itt vagyok veletek. És látnak az emberek. Ez azt jelenti, hogy szellem vagyok?

Próbálom megemészteni a dolgot, amikor valami más – valami még ennél is rosszabb – jut eszembe.

Jaxon felé pördülök.

– Mondd, hogy szellem vagyok! Mondd, hogy nem csináltad velem azt, amit Lia Hudsonnal! Mondd, hogy nem csaltál csapdába valami szerencsétlen embert lent abban a szörnyű, undorító börtönben, és nem használtad fel arra, hogy visszahozz! Mondd, hogy nem tetted ezt, Jaxon! Mondd, hogy nem azért vagyok még mindig itt, mert elvégeztél egy emberáldozattal járó rituálét, hogy…

– Hé, hé, hé! – Jaxon megkerüli a székemet, és megfogja mindkét vállamat. – Grace…

– Komolyan beszélek. Nagyon remélem, hogy nem csináltál semmiféle dr. Frankenstein húzást, hogy visszahozz! – Magamat hergelem, és tudok róla, de képtelen vagyok leállni. Rémület és undor kavarog bennem, összekeveredik azzal a sötét és ártalmas zűrzavarral, ami fölött nincs hatalmam. – Nagyon remélem, hogy nem volt vér. Meg kántálás. Meg…

Jaxon megrázza a fejét, hosszúra nőtt haja a vállát súrolja.

– Nem csináltam semmit!

– Ezek szerint tényleg szellem vagyok? – Felemelem a kezem, és az ujjaimon lévő friss vért bámulom. – De hogyan vérezhetek, ha halott vagyok? Hogy lehet, hogy…

Jaxon finoman megragadja a vállamat, és maga felé fordít.

Nagy levegőt vesz.

– Nem vagy szellem, Grace. Nem voltál halott. Én pedig egyáltalán nem mutattam be áldozatot… se emberit, se másfélét… hogy visszahozzalak.

Eltart néhány pillanatig, hogy felfogjam a szavait, és azt, hogy milyen őszintén mondja.

– Nem?

– Nem. – Halkan kuncog. – Azt nem mondom, hogy nem tenném meg. Az elmúlt négy hónapban egyre jobban megértettem Liát. De nem volt rá szükség, hogy ezt tegyem.

Gondosan mérlegelem a szavait, hézagokat keresek benne, miközben összevetem azzal a hirtelen kristálytiszta emlékkel, hogy lesújtott a kard a nyakamra.

– Azért nem volt rá szükség, mert van más módja is annak, hogy visszahozz valakit a halálból? Vagy azért nem, mert…?

– Mert nem voltál halott, Grace. Nem haltál meg, amikor Hudson lesújtott rád a kardjával.

– Ó! – Sok dologra számítottam, de ez még az első tízben sem volt benne. Talán még az első húszban sem. Most azonban, hogy szembenézek ezzel a nagyon logikus, habár nem túl valószínű válasszal, fogalmam sincs, mit mondjak. Kivéve azt, hogy: – Szóval… kómában voltam?

– Nem, Grace. – Ezúttal a nagybátyám válaszol. – Nem voltál kómában.

– Akkor mi folyik itt? Mert lehet, hogy nagy lyukak vannak az emlékezetemben, de az utolsó dolog, amire emlékszem, az, hogy a pszichopata bátyád megpróbált megölni téged, és…

– Te közbeléptél, hogy felfogd a támadást. – Jaxon felmordul, és nem először jövök rá, milyen közel vannak az érzései a felszínhez. Arra viszont csak most döbbentem rá, hogy ezek között az érzések között a harag is ott van. Amit megértek, de…

– Te is ugyanezt tetted volna – mondom neki halkan. – Ne is tagadd!

– Nem tagadom. De az rendben van, ha én csinálom, mert én vagyok a…

– Férfi? – vágok a szavába olyan hangon, amiből sejtheti, hogy nem árt alaposan megválogatnia a szavait.

Ő azonban csak azt mondja.

– A vámpír. Én vagyok a vámpír.

– És akkor mi van? Azt akarod mondani, hogy az a kard nem tudott volna megölni téged? Mert ahogy én láttam, nagyon úgy tűnt, hogy Hudson tényleg meg akart ölni.

– Megölhetett volna – vallja be vonakodva.

– Én is így gondolom. Szóval mivel akartál érvelni? Ja, igen. Hogy te vagy a férfi. – Gondosan ügyelek rá, hogy megvető legyen a hangom, különösen amikor kimondom az utolsó szót. De nem tart sokáig, mert az elmúlt néhány perc miatt megemelkedett adrenalinszintem lecsökken. – Vagyis akkor hol voltam négy hónapig?

– Egészen pontosan három hónapig, huszonegy napig és körülbelül három óráig – pontosítja Jaxon, és bár a hangja magabiztos, az arca üres, érzem a szenvedést a szavai mögött. Hallok mindent, amit nem mond ki, és ebbe belesajdul a szívem. Érte. Magamért. Kettőnkért.

Ökölbe szorítja a kezét, összeszorítja a fogát, az arcán megfeszül a sebhely – úgy néz ki, mint aki harcra készül, csak nem tudja, hogy kit vagy mit hibáztasson.

Vigasztalóan megsimogatom a vállát, aztán a nagybátyámhoz fordulok. Mert ha elvesztettem majdnem négy hónapot az életemből, akkor tudni akarom, hogy miért. És hogyan.

És azt, hogy megtörténhet-e újra.

5.

A kőszörny az új fekete

– Az utolsó emlékem az, hogy felkészülök Hudson kardjának csapására. – A nagybátyámról Jaxonra pillantok. Mindketten olyan erősen szorítják össze az állkapcsukat, mintha azt kívánnák, bárcsak ne nekik kellene elmondaniuk nekem valamit. – És azután mi történt? Megvágott?

– Nem igazán – válaszolja a nagybátyám. – Úgy értem, a kard lecsapott, szóval igen. De nem okozott neked sérülést, mert addigra már kővé változtál.

Újra és újra lejátszom a fejemben a szavait, de akárhányszor ismétlem el magamban, nincs semmi értelme.

– Elnézést. Azt akartad mondani, hogy átváltoztam…?

– Kővé. Kővé váltál, Grace, ott a szemem előtt – teszi hozzá Jaxon. – És azóta is kő voltál, az elmúlt százhuszonegy napon.

– Egészen pontosan mit értesz az alatt, hogy „kő”? – kérdezem újra, mert még mindig próbálom felfogni ezt a képtelenséget.

– Úgy érti, hogy az egész tested teljesen kőből volt – válaszolja Finn bácsi.

– Mintha szoborrá változtam volna? Olyan kő?

– Nem szobor – vágja rá sietve a nagybátyám, és közben elmélyülten figyel, mintha azt próbálná eldönteni, mennyi információt vagyok még képes befogadni. Amit részben megértek, ugyanakkor halálosan bosszant is.

– Kérlek, csak mondjátok el! – fakadok ki végül. – Higgyétek el, rosszabb azon agyalni, hogy mi történt, mint tudni az igazat. Szóval, ha nem szobor voltam, akkor… micsoda? – Próbálok ötleteket gyűjteni, bármilyen ötletet, de semmi sem jut eszembe.

A nagybátyám még mindig habozik, amitől biztosra veszem, hogy bármi lesz is a válasza, az valami nagyon-nagyon rossz.

– Kőszörny, Grace. – Végül Jaxon mondja ki az igazat, mint mindig. – Kőszörny vagy.

– Kőszörny? – Képtelen vagyok elrejteni a hitetlenkedést a hangomból.

A nagybátyám csalódottan néz Jaxonra, de végül kelletlenül bólint.

– Igen. Kőszörny.

– Kőszörny? – Ezt nem mondhatják komolyan! Teljes képtelenség, hogy komolyan beszéljenek! – Olyan, mint amilyen lények a templomok oldalán van?

– Igen. – Jaxon most már vigyorog, de csak egy kicsit, mintha ő is érezné, milyen nevetséges ez az egész. – Egy kő…

Felemelem a kezem.

– Kérlek, ne mondd ki még egyszer! Már az első két alkalommal is elég nehéz volt hallanom. Most egy percre hallgass el!

Megfordulok, és odasétálok Finn bácsi irodájának hátsó falához.

– Szükségem van egy percre – mondom nekik. – Csak egy percre, hogy… – Felfogjam? Tagadjam? Sírjak? Sikítozzak?

A sikítozás elég jól hangzik, de biztos vagyok benne, hogy Jaxon és Finn bácsi csak még jobban kiakadnának tőle, ezért inkább…

Levegőt veszek. Levegőt kell vennem. Mert fogalmam sincs, hogy mit mondjak, vagy mit csináljak ezután.

Úgy értem, egy részem szeretne április bolondját kiáltani – hű, de vicces, haha – egy másik, nagyobb részem viszont tudja, hogy nem hazudnak. Ebben nem. Részben azért, mert a nagybátyám és Jaxon nem tennének ilyet velem, másrészt viszont azért, mert mélyen legbelül van bennem valami kis apró, ijedt, szorosan összegömbölyödött dolog, ami abban a pillanatban ellazult, amikor kimondták ezt a szót. Mintha egész végig tudta volna, és csak arra várt volna, hogy észrevegyem.

Hogy megértsem.

Hogy elhiggyem.

Szóval. Kőszörny. Oké. Ez nem olyan rossz, ugye? Úgy értem, lehetne rosszabb is. Megborzongok. Az a kard akár a fejemet is levághatta volna.

Mély levegőt veszek, a homlokomat a hűvös, szürke falhoz támasztom, és gondolatban újra és újra ízlelgetem a „kőszörny” szót, miközben megpróbálok rájönni, milyen érzéseim vannak ezzel kapcsolatban.

Kőszörny. Egy hatalmas kőlény, aminek szárnyai, vicsorgó szemfogai és… szarvai vannak? Lopva végigsimítok a homlokomon, csak hogy megnézzem, nem nőttek-e szarvaim időközben, amelyekről nem tudok.

Kiderül, hogy nem. Csak a szokásos, göndör, barna hajamat érzem, ami ugyanolyan hosszú, ugyanolyan rakoncátlan és bosszantó, mint mindig, de szarvaim határozottan nincsenek. Sem hosszú szemfogam. Valójában a külsőmmel kapcsolatban minden pontosan ugyanolyan, mint régen.

Hála istennek!

– Hé! – Jaxon odajön mögém, és most ő teszi a kezét gyengéden a hátamra. – Ugye tudod, hogy minden rendben lesz?

Hát persze. Naná. Nem nagy ügy. Úgy értem, a kőszörny a legújabb divatőrület, nem? Valami azt súgja, hogy nem díjazná a szarkazmusomat, ezért végül inkább visszafogom magam, és egyszerűen csak bólintok.

– Komolyan mondtam – folytatja. – Majd együtt megoldjuk. A dolog előnye az, hogy a kőszörnyek nagyon menők.

Hát persze. Hatalmas, behemót kőszobrok. Totál menők.

Nem.

– Tudom – suttogom.

– Biztos vagy benne? – Közelebb húzódik hozzám, egy kicsit lehajol, hogy az arca közelebb legyen az enyémhez. – Mert nem úgy nézel ki, mint aki tudja. A hangod pedig még annyira se meggyőző.

Olyan közel van hozzám, hogy érzem a leheletét az arcomon, ezért néhány értékes másodpercre behunyom a szemem, és úgy teszek, mintha négy hónappal ezelőtt lennénk, amikor ő és én kettesben voltunk a szobájában, terveket szőttünk, csókolóztunk, és arra gondoltam, hogy végre minden megoldódott.

Jó vicc! Soha életemben nem éreztem magam ennyire elveszettnek, mint most. Még azokon a napokon sem, miután meghaltak a szüleim. Akkor legalább még ember voltam… vagy legalábbis azt hittem. Most viszont kőszörny vagyok, és fogalmam sincs, ez egyáltalán mit jelent, nemhogy azt, hogyan történt. Vagy hogy hogyan tudtam majdnem négy hónapig kővé válva élni az életemet.

És egyébként is, miért csináltam? Úgy értem, az logikus, hogy miért változtam kővé… feltehetően volt bennem valami rejtett impulzus, ami hirtelen előjött, hogy megakadályozza, hogy meghaljak. Talán nem is annyira elrugaszkodott dolog ez, tekintve, hogy csak nemrég tudtam meg, hogy az apám varázsló volt. De miért maradtam kő olyan sokáig? Miért nem jöttem vissza Jaxonhoz az első adandó alkalommal?

Töröm a fejem, próbálom megtalálni a választ, de még mindig csak egy hatalmas, üres szakadék van ott, ahol az emlékeimnek kellene lennie.

Most én szorítom ökölbe a kezem, a mozdulattól lüktetni kezdenek meggyötört ujjaim. Lenézek rájuk, és arra gondolok, hogy tudtam így elintézni magam. Úgy tűnik, mintha követ kapartam volna, hogy idejussak. Na persze lehet, hogy tényleg ezt tettem. Vagy talán még ennél is rosszabbat.

Nem tudom. Éppen ez a probléma: nem tudom. Nem tudok semmit.

Nem tudom, mit csináltam az elmúlt négy hónap alatt.

Nem tudom, hogy volt lehetséges, hogy kőszörnnyé változzak… vagy hogy hogyan tudtam visszaváltozni emberré. Ekkor rádöbbenek valami másra is, és ez olyan rémülettel tölt el, hogy megfagy a vér az ereimben. A legfontosabb kérdésre sem tudom a választ.

Megfordulok, és ránézek a nagybátyámra.

– Mi történt Hudsonnal?

6.

A vámpírrulett vér nélkül nem az igazi

Finn bácsi a szemem előtt öregszik néhány évet, a tekintete eltompul, a válla legyőzötten előregörnyed.

– Tényleg nem tudjuk – válaszolja. – Az egyik pillanatban még megpróbálta megölni Jaxont, a következőben pedig…

– Eltűnt. Ahogy te is. – Jaxon keze ösztönösen megszorítja az enyémet.

– Grace nem tűnt el – javítja ki Finn bácsi. – Csak egy időre elérhetetlen lett.

Jaxon ismét közönyösen hallgatja az események összefoglalóját, nem szól közbe. Ehelyett inkább rám néz, és azt kérdezi:

– Tényleg nem emlékszel semmire?

Megvonom a vállam.

– Tényleg nem.

– Ez nagyon különös. – A nagybátyám a fejét rázza. – Idehívtunk minden kőszörnyszakértőt, akit csak találtunk. Mindegyikük egymásnak ellentmondó történeteket és tanácsokat mondott, de egyikük sem célzott arra, hogy amikor végül visszajössz, nem fogsz emlékezni arra, hol voltál. Vagy hogy mi lett belőled. – Halk a hangja, és biztos vagyok benne, hogy megnyugtatónak szánja, csakhogy minden szavától egyre idegesebb leszek.

– Szerinted valami baj van velem? – kérdezem idegesen, és a tekintetem kettőjük között cikázik.

– Nincs veled semmi baj! – mordul fel Jaxon, ami legalább annyira figyelmeztetés Finn bácsinak címezve, mint amennyire megnyugtatás számomra.

– Hát persze, hogy nincs! – ért vele egyet Finn bácsi is. – Ne is gondolj ilyenekre! Csak azt sajnálom, hogy nem készültünk fel jobban arra, hogy segítsünk neked. Ezt nem láttuk előre.

– Nem a te hibád. Csak azt kívánom, bárcsak… – Nem fejezem be a mondatot, mert megint beleütközöm abba az átkozott falba. Nekifeszülök, de nem tudom ledönteni.

– Ne erőltesd! – tanácsolja Jaxon, és ezúttal gyengéden átkarolja a vállamat.

Jó érzés – jó érezni őt –, én pedig még jobban hozzásimulok, miközben továbbra is félelem és csalódottság kavarog bennem.

– Muszáj erőltetnem – felelem, és hozzábújok. – Másképp hogy fogjuk megtudni, hol van Hudson?

Be van kapcsolva a fűtés, mégis fázom – bizonyára ez történik, ha egy lány négy hónapot tölt kővé változva –, ezért a karomat dörzsölöm, hogy felmelegedjek.

Finn bácsi néhány másodpercig engem néz, aztán dörmög valamit a bajusza alatt, és meglegyinti a kezét a levegőben. A következő pillanatban egy meleg takaró borul Jaxonra és rám.

– Jobb már? – kérdezi.

– Sokkal jobb. Köszönöm! – Szorosan magam köré csavarom a takarót.

Ezután visszaül az íróasztal sarkára.

– Őszintén szólva, Grace, mindketten nagyon féltünk attól, hogy ott van veled. De legalább annyira féltünk attól is, hogy nincs.

Az utolsó szavai még percekig súlyosan lebegnek a levegőben.

– Talán tényleg velem volt. – A puszta gondolattól, hogy Hudsonnal együtt estem csapdába, hatalmas gombóc nő a torkomban. Egy pillanatra megállok, megpróbálom lenyelni, mielőtt megkérdezném: – És ha velem volt, gondolod, hogy… visszahoztam magammal? Most is itt van?

Felváltva pillantok a nagybátyámra és Jaxonra, akik mindketten szándékosan üres arccal néznek vissza rám. Ettől a pillantástól jéggé dermed a szívem és a lelkem is. Mert ha Hudson itt van, szabadon, akkor Jaxon nincs biztonságban. Valamint senki más sem.

Felkavarodik a gyomrom, miközben töröm a fejem. Ez nem történhet meg.

Mondjátok, hogy ez nem igaz! Nem lehetek felelős azért, hogy Hudson megint kiszabadult, nem lehet, hogy én hoztam vissza ide, ahol mindenkit terrorizál, és hadsereget toboroz a született vámpírokból meg a velük szimpatizálókból.

– Ezt nem tennéd – mondja nekem végül Jaxon. – Ismerlek, Grace. Nem jöttél volna vissza, ha úgy gondolnád, hogy Hudson még mindig fenyegetést jelent.

– Egyetértek – szólal meg végül a nagybátyám is. Miközben folytatja, próbálok a szavaira koncentrálni, nem pedig az azt megelőző csendre. – Szóval tételezzük fel, hogy így van. Hogy azért jöttél vissza, mert úgy ítélted meg, hogy biztonságos. Ez pedig azt jelenti, hogy Hudson nagy valószínűséggel eltűnt, és nem kell aggódnunk miatta.

Ennek ellenére nyugtalan az arca. Hát persze hogy az. Mert bármennyire is szeretnénk azt hinni, hogy Hudson elment, van egy óriási hiba ebben az okfejtésben… nevezetesen az, hogy mindketten úgy beszélnek arról, hogy itt vagyok, mintha én döntöttem volna úgy, hogy visszajövök.

De mi van, ha nem? Ha hónapokkal ezelőtt nem tudatosan választottam azt, hogy kőszörny leszek, talán abban sem én döntöttem, hogy visszaváltozom emberré. Ha pedig ez a helyzet, akkor pontosan hol van most Hudson?

Meghalt? Kővé dermedt valamelyik párhuzamos világban?

Vagy itt rejtőzik valahol a Katmere Akadémián, és csak arra vár, mikor állhat bosszút Jaxonon?

Egyik lehetőség sem tetszik, de kétségtelenül az utolsó a legrosszabb. Végül félresöpröm, mert attól senkinek sem lesz jobb, ha most kiborulok.

Valahol viszont el kell kezdenünk, ezért úgy döntök, hogy Finn bácsi feltételezését fogadom el. Leginkább azért, mert ez sokkal jobban tetszik, mint az összes többi eshetőség.

– Jól van. Tételezzük fel, hogy ha lenne befolyásom Hudsonra, nem engedtem volna el csak úgy. És akkor most mi lesz?

– Most várunk egy kicsit. Nem aggódunk Hudson miatt, inkább veled foglalkozunk. – A nagybátyám biztatóan elmosolyodik. – Marise bármelyik percben itt lehet, és ha a vizsgálat során úgy látja, hogy egészséges vagy, akkor hagyjuk a dolgokat, hogy menjenek a maguk útján. Meglátjuk, mire emlékszel néhány nap múlva, miután ettél, pihentél, és visszatértél a megszokott napirendedhez.

– Hagyjuk, hogy a dolgok menjenek a maguk útján? – kérdezi Jaxon. A hangjából csak úgy süt ugyanaz a hitetlenkedés, amit én is érzek.

– Igen. – Most először hallok acélos keménységet a nagybátyám szavai mögött. – Grace-nek most arra van szüksége, hogy a dolgok visszatérjenek a megszokott kerékvágásba.

Szerintem elfelejti, hogy amióta betettem a lábam ebbe az iskolába, számomra az a megszokott kerékvágás, hogy egy pszichopata vámpír van a nyomomban. Azzal pedig, hogy Liát nyilvánvalóan lecseréltük Hudsonra, a dolgok semmit sem változtak. Ami enyhén szólva is lehangoló, de attól még igaz.

Esküszöm, ha könyvben olvasnám ezt a történetet, azt gondolnám, hogy kezdenek nevetségessé válni ezek a fordulatok. Csakhogy nem olvasom, számomra ez a valóság, amitől ez az egész sokkal rosszabb.

– Grace-nek arra van szüksége – javítja ki Jaxon –, hogy biztonságban érezze magát. Ami addig nem fog bekövetkezni, amíg nem gondoskodunk arról, hogy Hudson ne jelentsen fenyegetést számunkra.

– Nem, Grace-nek arra van szüksége – folytatja a nagybátyám –, hogy a megszokott életét élje tovább. Hogy biztonságot tudjon meríteni abból, hogy tudja, mi fog történni és mikor. Jobb lenne neki, ha…

– Jobb lenne neki – vágok a szavába, amikor a bosszúságom felszínre tör –, ha a nagybátyja és a barátja vele beszélgetne, nem pedig róla. Mivel valamennyire még működik az agyam, és tudjátok… van beleszólásom a saját életembe.

A javukra legyen mondva, mindketten elszégyellik magukat a verbális pofontól.

Helyes. Lehet, hogy nem vagyok vámpír vagy varázsló, de ez még nem jelenti azt, hogy szó nélkül eltűröm, hogy „a férfiak” döntéseket hozzanak helyettem az életemről. Különösen úgy, hogy mindketten láthatóan a „bugyoláljuk vattába Grace-t, és védjük meg” véleményen vannak. Ami szóba sem jöhet.

– Igazad van – ért egyet velem a nagybátyám sokkal visszafogottabb hangon. – Te mit akarsz csinálni, Grace?

Egy percig elgondolkodom.

– Azt akarom, hogy a dolgok visszatérjenek a normális kerékvágásba… vagy legalábbis annyira normálisba, amennyire egy olyan lánynak lehet, aki egy boszorkánnyal lakik, és egy vámpírral jár. Ezenkívül szeretném kideríteni, hogy mi történt Hudsonnal. Úgy érzem, meg kell találnunk őt, ha biztonságban akarunk tartani mindenkit.

– Engem kevésbé érdekel az, hogy mindenki biztonságban legyen – morogja Jaxon. – Sokkal fontosabb, hogy te biztonságban légy.

Jó szöveg, nem fogok hazudni, ezért belül egy kicsit el is olvadok. Kívül azonban kemény maradok, mert valakinek rendet kell tennie ebben a zűrzavarban, és mivel én vagyok az egyetlen, aki az első sorból nézte végig az eseményeket – még akkor is, ha nem emlékszem, mit láttam az első sorból –, ez a valaki én kell, hogy legyek.

Ökölbe szorítom a kezem a csalódottságtól, és közben tudomást sem veszek róla, milyen fájdalom hasít összeroncsolt ujjaimba. Ez fontos, nagyon fontos. Emlékeznem kell arra, mi történt Hudsonnal.

Otthagytam valahol leláncolva, ahol senkire sem jelent fenyegetést?

Vagy megszökött, és ezért van összezúzva a kezem… mert megpróbáltam megállítani?

Vagy – és ez a lehetőség tetszik a legkevésbé – rajtam alkalmazta a meggyőzőképességét, és rávett, hogy engedjem el? Ha pedig így van, miért nem emlékszem semmire?

A tudatlanság legalább annyira gyötör, mint a félelem, hogy mindenkinek csalódást okoztam.

Jaxon olyan elszántan próbált megszabadulni Hudsontól az első alkalommal! Mindent feláldozott, köztük azt a kis szeretetet is, amit az anyja esetleg iránta érzett, csak azért, hogy elpusztíthassa a testvérét… és megakadályozza, hogy Hudson elpusztítsa a világot.

Hogyan tudnék tükörbe nézni, ha rájönnék, hogy hagytam elsétálni? Hogy esélyt adtam neki, hogy továbbra is pusztítást végezzen a Katmere Akadémián és az egész világban?

Hogy lehetőséget adtam neki, hogy bántsa a fiút, akit szeretek?

Ez utóbbi tölt el a legnagyobb félelemmel, ezért rekedt hangon azt mondom:

– Meg kell találnunk őt. Ki kell derítenünk, hová ment, és gondoskodni róla, hogy másokat ne tudjon bántani.

És arra is rá kell jönnöm, miért vagyok biztos benne, hogy elfelejtek valami nagyon fontosat, ami abban a négy hónapban történt.

Mielőtt még túl késő lenne.

7.

Amit elfelejtettem, bántani fog engem… és mindenki mást is

Miután Marise megvizsgál, ami nekem óráknak tűnik, Finn bácsi végül megengedi Jaxonnak, hogy elvigyen. Abból, hogy mindkét férfi és Marise is aggódott miattam, egyértelművé vált, hogy egyikük sem vette készpénznek az egészségemet. Ami megnyugtató. Marise még azt is megnézte, nincs-e agyi sérülésem, mivel, helló, amnézia.

De hihetetlenül egészséges vagyok, leszámítva néhány horzsolást és zúzódást a kezemen, de az ápolónő úgy ítéli meg, hogy ettől még visszatérhetek a Katmere Akadémiára. A következő egészséghóbort valószínűleg az lesz, hogy négy hónapra kővé kell változni.

Miközben Jaxonnal visszasétálunk a szobámba, az agyam újra és újra lejátssza a Marise-szal folytatott beszélgetés egy részét, amikor elnézést kért amiatt, hogy nem tud többet a kőszörnyek fiziológiájáról.

Ezer év óta te vagy az első kőszörny.

Fantasztikus. Mert ki ne akarna divatot diktálni, ha alapvető fiziológiáról van szó? Ja, persze. Senki.

Nem hazudok, fogalmam sincs, hogyan dolgozzam fel ezt az információt, hogy ebben a korszakban én vagyok az egyetlen a fajtámból, ezért inkább félreteszem a „Szarok, amelyekkel ma még nem kell foglalkoznom” feliratú mappába.

Aztán egy másikba is, amire az van írva: „Kösz a figyelmeztetést, anya és apa!”

Ekkor észreveszem, hogy Jaxon nem az én szobámba vezet, hanem a toronyba, az övé felé. Meghúzom a kezét, hogy magamra vonjam a figyelmét.

– Hé, nem mehetünk a te szobádba! Először be kell ugranom az enyémbe, gyorsan le szeretnék zuhanyozni, és bekapni egy müzliszeletet, mielőtt órára megyek.

– Órára? – Jaxon arcára döbbenet ül ki. – Nem akarnál inkább pihenni?

– Biztosra veszem, hogy az elmúlt négy hónapban elég sokat „pihentem”. Most inkább vissza szeretnék rázódni az iskolába, és bepótolni, amiről lemaradtam. Két és fél hónap múlva le kell érettségiznem, ezért bele sem merek gondolni, mennyi mindent mulasztottam.

– Mindig tudtuk, hogy egyszer majd visszatérsz, Grace. – Rám mosolyog, és megszorítja a kezem. – Ezért a nagybátyád és a tanárok kidolgoztak számodra egy tervet. Neked csak találkoznod kell a tanárokkal, hogy megbeszéld a részleteket.

– Ó, hűha! Ez szuper! – Szorosan magamhoz ölelem. – Köszönöm, hogy mindenben segítesz!

Ő is megölel.

– Nem kell megköszönnöd! Ezért vagyok itt. – Megfordul, és elindulunk az én szobám felé.

– Mrs. Haversham már biztosan elküldte neked e-mailben az új órarendet. Az új félévben megváltozott, bár te… – A mondat közepén hirtelen elhallgat.

– Bár én nem voltam itt, hogy vele együtt változzak – fejezem be helyette, mert úgy döntök, nem akarom az utolsó évemből hátralevő időt azzal tölteni, hogy kerülgetjük az új valóságomat. Ez van. Minél hamarabb megtanulunk együtt élni vele, annál hamarabb térnek vissza a dolgok a normális kerékvágásba.

Engem is beleértve.

Hosszú a lista, mi mindent akarok megkérdezni Jaxontól és Macytől a kőszörnyekről. Miután megkapom a válaszokat, el kell kezdenem kidolgozni, hogyan tudok elegánsan együtt élni vele. Majd holnap. A jó oldala azonban, hogy nincsenek szarvaim. Így azért az elegáns részét sokkal könnyebb lesz megvalósítanom.

Jaxon végignéz rajtam, arra számítok, hogy megcsókol – amióta belépett a nagybátyám irodájába, másra sem vágyom, csak a csókjára –, amikor azonban hozzá hajolok, alig észrevehetően megrázza a fejét. Fáj egy kicsit az elutasítása, de aztán eszembe jut, hányan bámultak engem, amikor korábban végigmentem a folyosón.

Az több mint egy órával ezelőtt volt. Mostanra már valószínűleg elterjedt a hír, hogy a helyi kőszörny ismét ember, ezért el sem tudom képzelni, hányan néznek most minket… pedig a tanítás már elkezdődött.

És valóban, amikor befordulunk a sarkon egy oldalsó folyosóra, mindenhol embereket látok – és kivétel nélkül mindenki minket néz. Érzem, hogy már az első egy-két lépés során feszültség tölt el. De amikor Jaxon közeledik hozzájuk, lesütik a szemüket.

Jaxon átkarolja a vállamat, azután lehajtja a fejét, és közvetlen közelről a fülembe súgja:

– Ne aggódj miattuk! Miután mindenki jól megnézett, majd megnyugszanak.

Tudom, hogy igaza van: az első néhány itt töltött napom után már senki sem foglalkozott velem, hacsak nem épp Jaxonnal voltam. Jogosan feltételezem tehát, hogy ez most sem lesz másképp. Hála istennek! A közismertség nem igazán az én stílusom.

A szokásos tízperces séta helyett körülbelül öt vagy hat perc alatt érünk a szobámhoz. De még ez sem elég gyors. Még úgy sem, hogy Jaxon itt van mellettem, és átkarolja a vállamat. Magas, vékony teste az oldalamhoz préselődik.

Szeretném, ha még közelebb lenne hozzám, ha magam körül érezném a karját, és az ajkamon puha száját. Valószínűleg ő is ugyanerre gondolhat, mert miután felérünk a lépcső tetejére, sietős lépteink már-már futássá gyorsulnak. Amikor odaérünk a szobámhoz, remeg a kezem, a szívem pedig vadul ver.

Hála istennek, Macy nyitva hagyta az ajtót, mert nem vagyok biztos benne, hogy Jaxon nem tépné-e ki keretestül. Így csak benyit, előreenged, és csak egy kicsit szisszen fel, amikor Macy elvarázsolt függönye meztelen karjához ér.

– Jól van a karod? – kérdezem, miután becsukódik mögöttünk az ajtó. Őt azonban lefoglalja, hogy belülről hozzányomjon, ezért nem válaszol.

– Hiányoztál – morogja, az ajka alig egy centire van az enyémtől.

– Nekem is hiá… – Ennél többet nem tudok mondani, mert az ajka lecsap az enyémre.

8.

Szeress egy kicsit!

Nem tudtam.

Nem tudtam, mennyire hiányzott ez, mennyire hiányzott Jaxon egészen eddig a pillanatig.

Hogy a teste az enyémhez simuljon.

Hogy keze megérintse az arcomat, és az ujjai a hajamba túrjanak.

Hogy a szája felfalja az enyémet.

Az ajka, a fogai és a nyelve belülről lobbant lángra. Felébreszti bennem a vágyat. Eléri, hogy szükségem legyen rá.

Jaxonra. Csakis rá.

Közelebb húzódom hozzá, mire halk morgás tör fel a torkából. Érzem a feszültséget a testében, érzem benne ugyanazt a vágyat, ami bennem is tombol. Ennek ellenére mindvégig gyengéd marad, az ujjai simogatják a hajamat, nem húzzák, a teste körbefogja az enyémet, nem pedig leigázza.

– Az enyém vagy – súgom az ajkába, mire megborzong, és elszakítja a száját az enyémtől.

Én halkan nyöszörgök, megpróbálom visszahúzni őt, ő azonban ismét megborzong, és a vállam és a nyakam közti mélyedésbe temeti az arcát. Azután csak lélegzik – hosszú, lassú, mély lélegzeteket vesz –, mintha magába akarná szívni a lényemet.

Ismerem ezt az érzést. A kezem lejjebb siklik a derekára, és miközben simogatom, rájövök, hogy tényleg lefogyott, amíg… távol voltam.

– Sajnálom! – súgom a fülébe, ő azonban csak megrázza a fejét, és még közelebb húz magához.

– Ne sajnáld! – Puha csókokat hint végig a nyakamon. – Soha ne kérj bocsánatot azért, amin keresztülmentél! Az én hibám, hogy nem védtelek meg.

– Senki sem hibázott – mondom neki, majd hátrahajtom a fejem, hogy még jobban hozzám férjen. – Ez van és kész.

Hirtelen könnyek égetik a szememet. Pislogok, hogy visszafojtsam, Jaxon viszont tudja. A keze, ami már eddig is gyengéd volt, most egyenesen pihekönnyű lesz, miközben a karomat, a vállamat és az arcomat simogatja.

– Minden rendben lesz, Grace. Ígérem!

– Már most is rendben van. – Lenyelem a torkomban lévő gombócot. – Mert itt vagyunk, nem igaz?

– Igen. – Megcsókolja a fülem mögötti érzékeny területet. – Végre!

A lábam elgyengül, forróság söpör végig rajtam, a szívem reszket a mellkasomban. Jaxon megtart – természetesen – és azt suttogja, „szeretlek”, miközben finoman végighúzza fogait a kulcscsontomon.

Ekkor hirtelen minden megfagy bennem. A lélegzetem, a vérem, még a vágy is, ami azóta perzsel, mióta Jaxon bejött a nagybátyám irodájába. Az egész… eltűnik. Egy pillanat alatt.

Bizonyára ő is megérzi, mert hirtelen megáll. Felemeli a fejét, és óvatos, fürkésző tekintettel néz rám, amitől olyan érzésem támad, mintha valami rosszat csináltam volna.

– Grace? – kérdezi, és egy kicsit hátrébb húzódik, hogy ne érezzem túl soknak. – Jól vagy?

– Igen, igen. Jól. Csak… – Nem fejezem be a mondatot, mert nem tudom, hogy válaszoljak neki, nem tudom, mit mondjak. Mert kívánom őt. Tényleg. Csak nem tudom, hogy birkózzak meg ezzel a furcsa, kényelmetlen érzéssel, ami hirtelen szétárad bennem.

– Csak…? – Várja a válaszomat. Nem követelőző módon, inkább aggodalmasan, mintha tényleg csak meg akarna bizonyosodni róla, hogy jól vagyok.

Ez a tudat azonban tovább növeli a bennem lévő rossz érzést. A nyomás addig fokozódik, hogy úgy érzem, mintha egy rakéta lenne, ami mindjárt kilő.

– Én nem… szeretnék… úgy érzem… – Idiótának tűnök, keresem a magyarázatot, ekkor azonban hangosan megkordul a gyomrom. Jaxon arcán felismerés veszi át az aggodalom helyét.

– Uralkodnom kellett volna magamon, amíg nem ettél valamit – mondja, és hátrál még néhány lépést. – Sajnálom!

– Ne sajnáld! Én is meg akartalak csókolni. – Megszorítom a kezét, és örülök, hogy van magyarázat erre a furcsa érzésre. Az anyám mindig azt mondta, hogy az alacsony vércukorszint furcsa dolgokat művel az emberrel, én pedig csak tippelni tudok, milyen alacsony lehet az enyém, mivel már majdnem négy hónapja nem ettem. – Csak bekapok egy müzliszeletet Macy készletéből, aztán megyek órára. Neked is biztos menned kell, ugye?

– Hát persze – válaszolja, de látom, hogy kihuny a fény a szemében.

Tudom, hogy az én hibám. Tudom, hogy ő csak Jaxon, és én vagyok az, aki furcsán viselkedik. De… nem is tudom. Valahogy minden olyan furcsa, és fogalmam sincs, hogy hozhatnám helyre.

Valószínűleg csak oda kellene lépnem hozzá, és a tenyerébe simítani az arcomat, hogy tudassam vele, minden rendben van. Vagy legalább még egyszer megölelni. De egyiket sem akarom, ezért nem teszem meg. Ehelyett csak rámosolygok, és azt mondom:

– Később találkozunk?

– Persze. – Ő is rám mosolyog. – Mindenképpen.

– Ó, és valahogy elvesztettem a telefonomat. Inkább itt találkozzunk, jó?

Bólint, azután integet, és kimegy a szobából, végig a folyosón a lépcső felé.

Nézem, ahogy távolodik. Csodálom a járását, ezt a céltudatos és magabiztos, csak-a-saját-felelősségedre-köss-belém nemtörődömséget, aminek nem kellene ennyire tetszenie, mégis teljesen oda vagyok érte. Ezenkívül igazán lenyűgöz, ahogy a csinos feneke kitölti az egyenruha unalmas, fekete nadrágját.

Amikor befordul a sarkon, visszalépek a szobámba, de megállok, ő pedig rám néz a folyosó végéről. Széles mosoly ül ki az arcára, és nagyon jól áll neki. Ahogyan az is, ahogy összeráncolódik a szeme sarka, és ez a felszabadult érzés szétterjed az egész arcán.

Amikor találkozik a tekintetünk, kissé lehervad a mosolya – mintha zavarba jönne, hogy ilyen boldogságon kapták –, de túl késő. Már láttam, hogy néz ki Jaxon Vega, amikor ragyog, és kiderül, hogy tetszik. Nagyon-nagyon tetszik.

A gyomromban érzett feszültség olyan gyorsan elpárolog, ahogy jött, és hirtelen a világ legkönnyebb dolga felé dobnom a csókot, amit korábban nem tudtam odaadni neki. Tágra nyílik a szeme, amikor ezt látja, és bár nem kapja el, ami elcsépelt lenne, de rám kacsint.

Én felnevetek, becsukom az ajtót, és bemegyek a fürdőszobába zuhanyozni. Miért is ne lenne jó kedvem, amikor az a Jaxon Vega, akit én látok, ezerszer édesebb és elbűvölőbb, mint az, akit a világnak mutat?

Megnyitom a vizet, ám ekkor jeges borzongás fut végig rajtam. Mert ha kiderül, hogy én engedtem elmenekülni Hudsont, ha kiderül, hogy tényleg visszahoztam ide magammal, akkor én leszek a felelős azért, ha bántja Jaxont, és elveszi tőle a boldogságot.

Ezt semmiképpen sem engedem. Ezúttal nem. Soha többé.

9.

Remény táplálta hallucináción élek

Három samponozás és két, egész testes sikálás után végre embernek érzem magam. Olyannak, aki talán nem fog átalakulni nagydarab kőszörnyeteggé a legkisebb provokációra. A testemet és a hajamat törölközőbe csavarom (természetesen élénk rózsaszínbe – köszi, Macy), majd a telefonomért nyúlok, hogy megnézzem az időt.

De nem tudom megtenni, mert nincs telefonom. Ahh!

Ráadásul a szobában sincs óra, így elég ingerült vagyok, miközben hidratáló krémmel bekenem az arcom, és elkezdem megszárítani a hajam.

Sajnos muszáj lesz minél előbb megoldanom ezt a nincs telefonom dolgot. Részben azért, mert az egész életem a telefonomban van, másrészt pedig azért, mert tényleg muszáj lenne üzenetet küldenem Heathernek. El sem tudom képzelni, mit gondol most rólam a legjobb barátnőm – kivéve persze azt, hogy minden ok nélkül lekoptattam.

Szerencsére csak az elektronikai eszközöm hiányzik. A hátizsákom nyilvánvalóan egész idő alatt ott volt, ahol hagytam, csakúgy, mint az iskolai egyenruhám: a szekrényben. Újra bekötözöm a kezem, aztán kiveszek egy fekete szoknyát és egy lila pólóinget a szekrényből. Felveszek hozzá egy fekete harisnyát és az iskolai csizmát, majd egy kis szájfényt is teszek az ajkamra. Kifestem a szempillámat, fogom a táskámat, és elindulok az ajtó felé.

Nem tudom pontosan, hány óra lehet, de Jaxon dél körül ment el, ami azt jelenti, hogy bőven van időm odaérni az egykor kezdődő órára: misztikus építészetre.

Fogalmam sincs, hogy mit takar ez a tantárgy, de igazság szerint izgatott vagyok miatta. Habár egy részem eltöpreng, nem azért kellett-e felvennem ezt a tárgyat, mert két lábon járó példája vagyok a misztikus építészetnek.

Úgy döntök, nem foglalkozom vele, hogy talán én is a szemléltető eszközök közé tartozom, inkább kinyitom az ajtót. Végigsétálok a hosszú folyosón, a kidekorált ajtók és a falon lévő, különböző sárkányokat mintázó fekete lámpabúrák mellett.

Amikor odaérek a denevérekkel díszített ajtóhoz, szokás szerint kuncogni kezdek.

Az első nap, amikor idejöttem, úgy gondoltam, hogy egy Batman-rajongó lakik ebben a szobában, és nagyon menőnek tartottam. Most már tudom, hogy ez csak egy vámpíros vicc Jaxon legjobb barátja, Mekhi részéről, ezért még jobban tetszik. Különösen, amikor látom, hogy néhány új denevéres matricával bővítette a meglévőket.

Kettesével veszem a lépcsőfokokat, a kezemet végighúzom az aprólékosan kifaragott korláton. Annyira sietek az órára, hogy szinte túl későn veszem észre, hogy hiányzik a korlátnak – és a lépcsőnek – egy része, ezért majdnem beleesem a lyukba.

Végül sikerül megakadályoznom, és miután visszanyerem az egyensúlyomat, közelebbről is szemügyre veszem a lyuk szélét mindkét oldalon. Kormos és fekete, úgy tűnik, valamilyen nagy hőfokú tűz égette meg. Valaki bizonyára hirtelen haragra gerjedt… vagy legalábbis elvesztette az uralmát az ereje fölött.

Sárkány vagy boszorkány? – töprengek, miközben befordulok az északi folyosóra, ahol az építészeti óra lesz. Csak ők tudnak bánni a tűzzel. Ami nagyon menő, de határozottan félelmetes kicsit.

Talán rossz szemszögből közelítettem e felé az egész kőszörny-dolog felé. Nekem legalább nem kell amiatt aggódnom, hogy felgyújtom az iskolát, ha egy hatalmas kőszoborrá változom.

Megszólal a figyelmeztető jelzés a Rolling Stones Sympathy for the Devil című száma formájában – a Katmere-en ez helyettesíti a csengőt, Finn bácsi kedvence –, ezért belépek az építészeti terem ajtaján. Próbálom felmérni az elrendezést, hogy egy üres helyet találjak, de még levegőt venni sem volt időm, amikor összerezzenek, mert rájövök, hogy Flint áll közvetlenül mögöttem.

A vállamra teszi a kezét, hogy megnyugtasson, és hatalmas mosoly terül szét az arcán.

– Új lány! Visszajöttél!

– Ezt már tudtad. – A szemem forgatom az üdvözlés miatt. – Láttál korábban.

– Igen, ez igaz, de nem voltam biztos benne, hogy nem egy remény táplálta hallucináció vagy-e. – Magához ölel, és felemel a levegőbe. – Most már tudom, hogy valóságos vagy.

– Egészen pontosan miért is? – kérdezem, amikor végre letesz. Olyan meleg a teste, én pedig még mindig annyira fázom, hogy legszívesebben hozzábújnék egy második ölelésre is. Csakhogy ő az, aki nem sokkal ezelőtt megpróbált megölni. Jó, persze, neki négy hónapja volt arra, hogy továbblépjen, nekem viszont úgy tűnik, mintha csak pár nappal ezelőtt történt volna. Sőt, még az is, hogy megpróbált megfojtani az iskola alatti alagútban.

Ekkor azonban rám kacsint, és azt feleli:

– Mert senki sem jön ide önszántából, akinek nem kötelező ez a tantárgy.

10.

Egy óriási púp a hátamon

– Fantasztikus! – Rávillantom a legjobb műmosolyomat. – Mert ez aztán egyáltalán nem hangzik vészjóslóan.

– Hé, én csak őszinte vagyok. – Közelebb hajol. – Adhatok még egy tippet?

– Nem tudtam, hogy már adtál egyet – válaszolom gúnyosan.

Ezúttal, amikor elmosolyodik, fehéren csillognak a fogai, és egy kicsit hegyesnek tűnnek a barna bőre mellett. Önkéntelenül arra gondolok, mennyire hiányzott ez nekem az alatt a hosszú idő alatt.

Erről a fiúról csak úgy ordít, hogy „sárkány”, a mozgásától egészen odáig, ahogy minden mozdulatomat követi a szeme. És akkor még nem is említettem a jobb keze gyűrűsujján lévő hatalmas gyűrűt, amelyet soha nem vesz le – legalábbis amikor emberi alakban van. A gyűrű egy világoszöld kő, amelybe egy sárkányalak van gravírozva, és egy gondosan kidolgozott ezüstkeretben ül.

– Nem törődöm azzal, mennyire nem lelkesedsz, Új Lány, akkor is elmondom. Mert én ilyen típus vagyok.

– Milyen önzetlen! – helyeslek, és csettintek egyet a nyelvemmel, de közben akaratom ellenére is kedvesebben nézek rá. Egyre nehezebb folyamatosan haragudni Flintre. – Vagy várj csak! Inkább úgy értettem, hogy öldöklő. Bocsi! – Szándékosan tágra nyitom a szemem. – Ezt a két szót mindig összekeverem.

Flint kissé elpirul, az arcára a szégyen és a csodálat keveréke ül ki, majd hozzám hajol, és a fülembe súgja:

– Én is.

A szemébe nézek.

– Emlékszem.

– Igen, tudom. – Szomorúnak tűnik, de nem próbál vitatkozni velem. Nem próbál úgy tenni, mintha nem lenne meg minden jogom hozzá, hogy óvatos legyek a közelében. Ehelyett csak a padokra bök a fejével, és azt mondja: – Jobb lesz, ha inkább hátul ülsz le.

– Egészen pontosan miért? – kérdezem.

Ő csak a fejét rázza, és a védjegyévé vált széles vigyor terül szét az arcán. Félig békítőleg, félig csinálj-amit-akarsz gesztussal emeli fel a kezét.

– Ha akarsz, ülhetsz előre is. Majd rájössz.

Többet is szeretnék kérdezni, ám ekkor megszólal az utolsó csengő, és mindenki a helyére siet… a terem leghátuljába.

Szóval a tanács jogos volt, nem csak meg akart viccelni. Sajnos egy kicsit lassan reagálok, ezért egy pillanat alatt betelnek a hátsó helyek.

Úgy vélem, nem lehet annyira rossz elöl ülni, ezért elindulok a fal melletti padok felé, és kiválasztom a másodikat, mert úgy tűnik, az szabad, és az is van olyan jó, mint bármelyik másik.

Már majdnem odaérek, amikor egy vékony, kristályokkal díszített karkötős kar nyúl felém, és megállít.

– Ó, te jó isten, Grace! – Macy barátnője, Gwen int, hogy üljek mellé.

– Üdvözöllek újra itt! – Szinte kiabál, amikor leülök az előtte lévő padba. – Macyvel találkoztál már? Le fog hidalni, ha meglát!

A füle mögé teszi hosszú, fényes, fekete haját, miközben beszél, és amikor a tincs újra visszaugrik az arcába, fáradtan felsóhajt, előrehajol, és kivesz egy – szintén kristályokkal díszített – antik hajcsatot a táskájából.

– Még nem találkoztam vele. A nagybátyám szerint azóta tart a félévi vizsgája, mióta… – Félszegen elhallgatok, nem tudom, hogy fejezzem be a mondatot.

Visszajöttem?

Megint ember lettem?

Már nem vagyok kőszörny?

Micsoda zűrzavar!

Gwen együttérzőn elmosolyodik, aztán valamit suttog nekem kínaiul. Az arcán látható kifejezésből ítélve valami különleges lehet, de fogalmam sincs, hogy varázslat-e vagy áldás, esetleg valami a kettő között.

– Ez mit jelent? – súgom, miközben beballag a terembe az építészettanár. Az órarendem szerint egy bizonyos Mr. Damasen. Hatalmas termetű… legalább kétszáztíz centi magas… hosszú, vörös haja össze van fogva a tarkóján, ősi, aranyszínű szeme mintha mindent látna.

Ösztönösen kihúzom magam a padban ülve, és észreveszem, hogy a teremben mindenki más is ugyanezt teszi… kivéve Flintet, aki hosszú lábát feltette a padra, és úgy fekszik a széken, mintha egy nyugágyban lenne a Bahamákon.

Mr. Damasen ránéz, a szeme valami furcsa forgó mozgást csinál, amivel a frászt hozza rám. Flint azonban továbbra is csak vigyorog azzal a lusta sárkányvigyorral, és a kezét felemelve félig integet, félig szalutál a tanárnak.

Először úgy gondolom, hogy Mr. Damasen leharapja a fejét… talán szó szerint… végül azonban nem szól egy szót sem. Csak megrázza a fejét, és végignéz a többi jelen lévő diákon.

– Ez egy kínai közmondás, amit az anyukám mondott nekem mindig gyerekkoromban, amikor próbáltam megfejteni, milyen erőm van, és hogy hol a helyem a boszorkányok világában. „Ha a mennyország létrehozott valakit, akkor a föld majd talál neki feladatot.” – A karkötői meglepően megnyugtató hanggal koccannak össze, miközben kicsit előrehajol, és megpaskolja a karomat. – Ne légy olyan szigorú magadhoz! Majd megfejted. Csak adj egy kis időt magadnak!

A szavai fején találják a szöget. Valójában annyira betalálnak, hogy egy kicsit meg is ijedek. Egyáltalán nem tetszik a gondolat, hogy az egész iskola tudja, mit érzek. Azt gondoltam, jobban elrejtettem az érzéseimet, most azonban kétségbe vonom, mivel Gwennel csak most beszélek másodjára életemben.

– Honnan tudod?

Elmosolyodik.

– Empata vagyok és gyógyító. Ezzel foglalkozom. Neked pedig jelenleg minden jogod megvan arra, hogy kiakadj. Csak próbálj lélegezni, amíg újra szilárd talajt nem érzel a lábad alatt!

– Színleljem, amíg nem sikerül? – viccelődöm, mert gyakorlatilag ez lett a mantrám, mióta idejöttem a Katmere Akadémiára.

– Valahogy úgy – válaszolja, és halkan felnevet.

– Miss Zhou! – Mr. Damasen hangja úgy dördül végig az osztálytermen, mint valami villámcsapás. Mindent megrenget az útjában… köztük a diákok idegeit is. – Lenne szíves csatlakozni a csoport többi tagjához, és beadni a félévi munkáját? Vagy nem szeretne kreditpontot kapni?

– Dehogyisnem, Mr. Damasen. – Felemel egy élénk narancssárga színű mappát. – Itt is van.

– Ne haragudj! – súgom neki, ő viszont csak rám kacsint, és feláll, hogy odategye a mappát a többi tetejére a tanári asztalra.

– Ami pedig önt illeti, Miss Foster, örülünk, hogy visszatért! – Összerezzenek, mert Mr. Damasen hangja olyan hangosan dörög, hogy gyakorlatilag a szemem is beleremeg. Végigsétál a padok között, és megáll közvetlenül előttem, a kezében egy tankönyvet tart. – Itt van az a könyv, amire szüksége lesz az órán.

Óvatosan érte nyúlok, közben próbálom a fülemet a lehető legtávolabb tartani a szájától, ha esetleg mondani akarna még valamit. Most már pontosan tudom, miért figyelmeztetett Flint, hogy hátra üljek. Nagy kár, hogy nem tudok elszaladni a legközelebbi drogériába füldugót venni a következő órára.

Kiderül, hogy jó ötlet volt a lehető legtávolabb tartanom tőle a fülemet, mert alig veszem a kezembe a tankönyvet, máris folytatja:

– Azt a napot választotta a visszatérésre, amikor a többiek a félévi vizsgájukat írják… amire ön nyilvánvalóan nincs felkészülve. Ezért miután a többiek elkezdték írni, jöjjön az asztalomhoz Mr. Montgomeryvel! Van egy feladatom a maguk számára.

– Flinttel? – A neve úgy bukik ki belőlem, hogy nem is vagyok tudatában, hogy kimondtam. – Neki nem kell megírnia a vizsgát?

– Nem. – Flint feltűnő mozdulattal beletörli a körmeit a pólójába, aztán ráfúj, annak egyetemes jeleként, hogy „ezt már elintéztem”. – Az a diák, aki a legjobb eredményt érte el az osztályban, mentesül a vizsga alól. Ezért ráérek, hogy segítsek neked bármiben, amiben szükséges. – Amikor kimondja az utolsó szavakat, nagyon gonosz mosolyt villant rám.

Nem akarok vitatkozni a tanárral az első napon, ezért megvárom, amíg Mr. Damasen mindenkinek kiosztja a vastag vizsgafeladatsort a teremben. Miután megválaszol számtalan kérdést a vizsgával kapcsolatban, odamegyek az asztalához a terem elejébe. Flint szorosan a nyomomban van. Érzem, hogy mindenki minket bámul – vagyis engem –, ezért égni kezd az arcom. Aztán eldöntöm, hogy nem engedem, hogy bárki is hatással legyen rám, ezért egyenesen előre nézek, és úgy teszek, mintha Flint nem állna olyan közel hozzám, hogy a nyakamon érezzem a leheletét.

Mr. Damasen felmordul, amikor meglát minket, benyúl az íróasztal felső fiókjába, és elővesz egy sárga borítékot. Azután olyan hangon, amit bizonyára suttogásnak gondol, de valójában szinte kiabálás, így szól:

– Szeretném, ha körbemennének az iskolában, és lefényképeznének mindent, ami ezen a listán szerepel. Azután két héten belül juttassák el nekem a képeket. Referenciaként kell felhasználnom őket egy cikkhez, amit az Óriás Kalandok májusi kiadványába írok. – Felváltva néz ránk. – A nagybátyja azt mondta, nem jelent problémát.

Finn bácsi tényleg képes megoldani mindent… jellemző.

– Nem, nem jelent problémát, Mr. Damasen – válaszolom, leginkább azért, mert nem tudom, mi mást mondhatnék.

Ideadja nekem a borítékot, aztán türelmetlenül várja, hogy kinyissam.

– Van kérdése? – kérdezi dübörgő hangon, mihelyt rápillantok a listára.

Legalább száz, de a legtöbbnek nincs köze ahhoz, hogy mit kell csinálnom a fényképekkel. Nem, az én kérdéseim arra vonatkoznak, hogyan töltsek el másfél órát azzal a fiúval, aki nem sokkal ezelőtt meg akart ölni.

11.

Nevezz csak kőszívűnek

– Nincs kifogásod ellene? – kérdezi Flint, miután kimegyünk a folyosóra. Ez egyszer nem viccelődik, amikor felteszi a kérdést. Halálosan komoly az arca.

Igazság szerint nem tudom, hogy van-e kifogásom ellene vagy sem. Úgy értem, tudom, hogy Flint nem fog újra bántani – mivel Lia meghalt, Hudson pedig ki tudja, hol van, egyáltalán nincs oka arra, hogy megöljön. Már nem kell megakadályoznia, hogy felhasználjanak Hudson bizarr feltámasztásához. Ugyanakkor nem vagyok oda túlzottan a gondolatért, hogy egyedül legyek vele néhány (nagyon) félreeső részén az iskolának. Legalább a saját káromon tanuljak… De akkor is, a feladat az feladat. Ráadásul, ha ezt megteszem, az azt jelenti, hogy nem kell félévi vizsgát tennem, ezért mindent elkövetek, hogy elvégezzem a rám bízott munkát.

– Nincs kifogásom ellene – válaszolom neki végül, néhány kínos pillanattal később. – Csak csináljuk meg, amit kell!

– Jól van, oké. – A kezemben lévő listára mutat. – Hol akarod kezdeni?

Átadom neki a papírokat.

– Te jobban ismered az iskolát, mint én. Válassz te!

– Boldogan. – Nem mond semmit, csak elkezdi olvasni a felsorolást. Ami jó dolog, gondolom… hiszen a legkevésbé sem szeretném, ha úgy gondolná, megint jó barátok lehetünk. Ugyanakkor nem tetszik, amit érzek, miközben erre gondolok.

Nem szeretem, hogy ilyen távolság van közöttünk. Nem szeretem, hogy nem viccelődik velem, és nem ugrat engem. Az pedig még annyira sem tetszik, hogy minden egyes perc, amit itt töltünk a folyosón, egyre kínosabb ahelyett, hogy egyre kevésbé lenne az.

Hiányzik a barátom, aki pillecukrot sütött nekem a könyvtárban. Aki virágot varázsolt a semmiből. Aki felajánlotta, hogy felvisz a hátán a lépcsőn.

Ekkor eszembe jut, hogy ez a barát sosem létezett, még akkor sem, amikor megtette ezeket a dolgokat, mert közben azt tervezgette, hogy bántani fog. És ettől még rosszabbul érzem magam.

Flint rám néz Mr. Damasen listája fölött, de nem mond semmit. Amitől az egész helyzet még kínosabb. Végül pattanásig feszül közöttünk a csend, mint egy artista kifeszített kötele. Minél hosszabbra nyúlik, annál rosszabb lesz, míg végül Flint befejezi a lista olvasását, én pedig már kis híján kibújok a bőrömből.

Tudom, hogy ő is érzi, mert a velem szemben álló fiú nem ugyanaz, mint aki viccelődött velem, amikor beléptem a terembe. A hangja visszafogottabb, a viselkedése tétova. Még a tartása is más. Alacsonyabbnak és bizonytalanabbnak tűnik, mint amilyennek valaha láttam.

– Az alagút is rajta van a listán.

A szavai ott lógnak a levegőben, konganak a köztünk lévő ürességben.

– Tudom.

– Megcsinálhatom egyedül, ha akarod. – Megköszörüli a torkát, a lábát húzgálja a földön, és mindenhová néz, csak rám nem. – Te addig lefényképezhetsz valami mást, ami a listán van, én pedig lemegyek az alagútba, és gyorsan elkészítem a fotókat, amik Mr. Damasennek kellenek.

– Én nem tudok fényképezni, mert elvesztettem a telefonomat ebben az egész… – Ahelyett, hogy hangosan is kimondanám a szavakat, csak legyintek egyet, és remélem, hogy tudja, a kőszörny incidensre gondolok.

– Ó, oké. – Megköszörüli a torkát… körülbelül negyedszer egy percen belül. – Úgy értem, attól én még le tudok menni az alagútba egyedül. Te csak várj meg itt, aztán a többit majd együtt fotózzuk le.

Megrázom a fejem.

– Nem foglak rákényszeríteni, hogy megtedd.

– Nem kényszerítesz semmire, Grace. Magamtól ajánlottam fel.

– Nos, nem kértem, hogy ajánld fel. Elvégre én kapok rá jegyet.

– Ez igaz, de én voltam igazi seggfej, ezért ha nem akarsz lemenni velem abba az átkozott alagútba, teljes mértékben megértem, oké?

Hátrahőkölök a szavai hallatán, mert megdöbbent ez a felelősségvállalás. Ugyanakkor egy kicsit fel is bosszant, mert olyan nyeglén mondja, mintha valami baj lenne azzal, hogy szeretném megvédeni magam. Az, hogy tudom, úgy érezte, nem volt más választása – sőt azt is tudom, hogy valószínűleg nem tudta volna megölni Liát anélkül, hogy háborút robbantott volna ki a sárkányok és a vámpírok között – nem menti fel az alól, amit tett.

– Tudod, mit? Tényleg igazi seggfej voltál. Sőt, több is mint seggfej. Én viselem még mindig a testemen a karmaid nyomát, szóval mi a francért viselkedsz hirtelen te úgy, mint aki szomorú és sérült? Te voltál a borzalmasan rossz barát, nem pedig fordítva!

Összevonja a szemöldökét.

– Szerinted én nem tudom? Azt hiszed, nem azzal töltöttem az elmúlt négy hónapot, hogy átgondoljam, hányszor vertelek át?

– Őszintén szólva nem tudom, mit csináltál négy hónapon keresztül. Én egy nyomorult kőben ragadtam, ha esetleg elfelejtetted volna.

Erre hirtelen eltűnik belőle a tűz, a válla előregörnyed.

– Nem felejtettem el. És ez tényleg nagyon nagy szívás.

– Az. Ez az egész zűrzavar az. Azt hittem, a barátom vagy. Azt hittem…

– A barátod voltam. Most is az lehetek, ha megengeded. Tudom, hogy már bocsánatot kértem, és tudom, hogy bármit is mondok vagy teszek, az nem teszi jóvá azt, amit elkövettem… bármennyi büntetést mért is rám Foster. De esküszöm, Grace, soha többé nem teszek ilyesmit! Esküszöm, hogy soha többé nem bántalak!

Nem a szavai győznek meg, hogy adjak neki még egy esélyt, habár azok is elég meggyőzőek. Inkább az, ahogy mondja őket, mintha a barátságunk neki is számítana. Mintha neki is ugyanannyira hiányoznék, mint ahogy nekem hiányzik.

Mert tényleg hiányzik. Nem akarom azt hinni, hogy az a sok pillanat, ami nekem sokat jelentett, neki nem számított semmit. Nem akarom azt gondolni, hogy életem legnagyobb hibáját követem el, ezért ahelyett, hogy elküldeném a pokolba, ahelyett, hogy azt mondanám, már túl késő, és nem adok neki újabb esélyt, így szólok:

– Azt jól teszed, mert ha még egyszer elkövetsz valami hasonlót, nem kell azzal fáradnod, hogy megölsz, mert ígérem, hogy én kaplak el először!

Az egész arca felderül, és az a nevetségesen széles mosoly ül ki rá, aminek sosem tudtam ellenállni.

– Megegyeztünk. Ha megpróbállak megölni, minden jogod meglesz arra, hogy te is megpróbálj megölni engem.

– Nem lesz abban semmiféle próbálkozás – közlöm vele, és a tőlem telhető legáthatóbb tekintettel nézek rá. – Csak halál. A te halálod.

A szívére teszi a kezét, és eljátssza, hogy megrémül.

– Tudod, mit? Nagyon meggyőzően mondtad. A végén még elhiszem, hogy komolyan gondolod. – Ekkor kiszélesedik a mosolya.

– Nagyon is komolyan gondolom. Próbára akarsz tenni?

– Dehogyis! Ott voltam a folyosón, amikor kővé változtál. Láttam, mi történt Hudsonnal – feleli. – Nagyon belevaló csaj lettél, Grace.

– Már elnézést, de én mindig is belevaló csaj voltam. Csak túlságosan lefoglalt az, hogy megölj, ezért nem vetted észre. – Nagyon nehéz megvetően nézni valakire, aki magasabb, mint te, de itt, ebben a pillanatban büszkén állapítom meg, hogy sikerült.

– Most már észrevettem. – A szemöldökét húzgálja. – És nagyon tetszik.

Felsóhajtok.

– Na igen, azért ne legyél oda érte túlságosan! Ez – kettőnk között mutogatok – még csak próbaidős dolog. Szóval ne szúrd el!

Csípőre teszi a kezét, nagy terpeszben áll, mintha felkészülne rá, hogy kivéd egy nagy ütést.

– Nem fogom! – ígéri meg, és a hangja meglepően komoly.

Egy percig a szemébe nézek, aztán bólintok és a mosoly, amit azóta próbálok elfojtani magamban, amióta viszontláttam, végre eléri a szememet is.

– Helyes. Most pedig visszatérhetnénk a feladatra? Vagy itt állunk egész nap, és az érzéseinkről beszélgetünk?

– Azta! – Megjátssza, hogy tágra nyílt szemmel mered rám. – A lány kőszörnnyé változik, és hirtelen máris kőszívű lesz.

– Azta! – Én is ugyanilyen tágra nyílt szemmel nézek rá. – A srác sárkánnyá változik, és máris nevetséges lesz.

– Az nem a sárkány felem, bébi. Az csakis én vagyok.

Bosszankodom, ugyanakkor nem tudom visszafogni magam, hogy ne vigyorogjak a dilis viselkedésén. Tényleg nagyon jó érzés újra viccelődni vele.

– Nem szívesen hívom fel rá a figyelmed, bébi, de lefogadom, hogy ez mind a két feled egyszerre.

Flint úgy tesz, mint aki elájul, én pedig kihasználom az alkalmat, és kikapom a listát a kezéből. Van annyi eszem, hogy tudjam, ha nem fogom munkára azonnal ezt a srácot, soha nem fogjuk befejezni a feladatot. És mivel minden kreditpontra szükségem van, nagyon fontos, hogy minél hamarabb nekilássunk.

Újra átfutom a listát – ezúttal sokkal tisztább fejjel –, és rájövök, hogy van egy nagyon komoly problémánk.

– Bizonyos részek elég magasan vannak. Azokat biztosan nem tudjuk elég jól lefényképezni, hogy megfeleljenek a kutatáshoz.

Flint azonban csak kacsint egyet, és gonoszul elmosolyodik.

– Ugye emlékszel rá, hogy a sárkányok tudnak repülni?

Ó, édes istenem, nem! Megrázom a fejem.

– Sajnálom, de a kettőnk közti bizalom még csak egy vékony cérnaszál. Szó sem lehet róla, hogy megengedjem, hogy a levegőbe emelj!

Erre hangosan elneveti magát.

– Hát jó, ünneprontó! Akkor ma csak a könnyűekkel foglalkozunk. De valamelyik nap biztos, hogy elviszlek repülni.

Megborzongok, és majdnem eszembe jut a legutóbbi alkalom, amikor elvitt repülni – a karmai között –, de nem akarom tönkretenni az újonnan kötött fegyverszünetet.

– Ahhoz még sokat kell győzködnöd.

– Állok szolgálatára, hölgyem! – mondja, és összeráncolja a homlokát, mire önkéntelenül elnevetem magam. Olyan vicces, hogy képtelenség komolyan venni.

Tréfálkozva megbököm a vállát, de istenem, talán nem is én vagyok itt a kőszörny! Olyan kemény, mintha tényleg kőből lenne.

– Gyerünk, add ide a telefonodat, és lássunk végre munkához, te seggfej! – ugratom, mire gyorsan átnyújtja nekem a mobilját.

Amikor megfordulok, látom, hogy Jaxon néz minket koromfekete tekintettel.

12.

#Harcosok Klubja

– Már vége az órának? – kérdezi Jaxon, és tekintetéből a mi-a-franc érzés olvasható ki.

– Még nem. – Egy jó nagy lépésnyit távolodom Flinttől. Nem azért, mert kényelmetlenül érzem magam amiatt, amit Jaxon mondott vagy tett, hanem azért, mert belegondolok, én hogy érezném magam, ha hirtelen őt találnám a folyosón egy szuper dögös, szuper elbűvölő sárkánnyal bizalmasan összebújva beszélgetni. Bármilyen ártatlan dologról legyen is szó. – Csak a csoport félévi vizsgát ír, és Flint mentesült alóla, ezért a tanár kijelölte mellém segítőnek egy tanításon kívüli projekthez, amivel megszerezhetem ugyanazt a kreditpontot.

Flint lazán nekitámaszkodik a kőfalnak a vállával, és keresztbe teszi a lábát a bokájánál, mintha a világon semmi gondja sem lenne.

Jaxon tekintete el sem mozdul rólam.

– Ez nagyszerű. Legalább kevesebbet kell bepótolnod, ami miatt annyira aggódtál, ugye? – kérdezi mosolyogva, de csak a szája mosolyog. A szeme nem. Bár az is lehet, hogy csak üldözési mániám van.

– Pontosan. Már csak azt remélem, hogy a többi tanár is olyan jó fej lesz, mint Mr. Damasen.

– Damasen? – ismétli meg Jaxon, és meglepetten felnevet. – Szerintem még soha senki nem jellemezte őt úgy ebben az iskolában, hogy jó fej.

– Ugye? – szól közbe Flint. – Én is ugyanezt mondtam neki. Az a férfi egy szörnyeteg.

Jaxon nem válaszol neki, sőt még csak rá sem néz.

Ami egyáltalán nem kínos.

– Nos, én kedvelem. Úgy értem, oké, igen, nagyon hangosan beszél, de nem értem, mi olyan nagy szám ebben.

– A fickó egy óriás.

– Tudom! – Elkerekedik a szemem, amikor elképzelem az építészettanárt. – Ő a leghatalmasabb ember, akit valaha láttam.

– Mert óriás – ismétli meg Jaxon, és ezúttal nem lehet nem meghallani, mennyire kihangsúlyozza az utolsó szót.

– Várjunk csak! – Az agyam erősen dolgozik, hogy felfogja, amit mond. – Amikor azt mondod, „óriás”… nem úgy érted, hogy „nagydarab ember”. Úgy érted…

– Hogy óriás. – Eltűnik a szeméből a maradék jeges érzés, helyére jókedvű melegség kerül, és végre a feszültség is elillan a testtartásából.

– Úgy érted, az az „emberszagot érzek” típusú óriás?

– Sokkal inkább a „gyerekeket eszek” típusú, de igen. Legalább a mesét eltaláltad.

– Tényleg? – megrázom a fejem, és próbálom megemészteni ezt az új információt.

– Most komolyan, Grace – ismétli meg Flint. – Damasen egy óriás. A lakásában van egy csomó csont, a problémás diákok csontjai, ami ezt bizonyítja.

Hirtelen Flint felé kapom a fejem.

– Micsoda?

– De ne aggódj! – folytatja. – Foster nem engedi, hogy az eminens diákokat megegye, szóval nem lesz semmi baj.

Flint elszántan próbál komoly arcot vágni, miközben én riadtan bámulok rá, végül azonban nem bírja tovább. Elvigyorodik, és amikor összehúzom a szemem, a vigyora hangos, szívből jövő nevetéssé változik.

– Ó, te jó isten! Látnod kellett volna, milyen arcot vágtál! – Jaxonra pillant, mintha szeretne osztozni vele a viccen, ő azonban még mindig nem hajlandó ránézni.

Flint tekintetében hirtelen szomorúság villan meg, de azonnal elrejti egy nagy, bárgyú mosoly mögé, ezért nem is vagyok benne biztos, hogy láttam-e egyáltalán.

– Olyan gonosz vagy! – korholom Flintet, és oldalba bököm a könyökömmel. – Hogy tehetted ezt velem? – Jaxonhoz fordulok. – Damasen tényleg óriás?

– Igen, az. De nem eszik embereket. – Egy pillanatra elhallgat, és végre ránéz Flintre. – Már nem.

– Már nem? – Hátrahőkölök, annyira megijedek, de aztán meglátom Jaxon szemében a huncut szikrát. – Ó, istenem! Ez nagyon nem vicces! Miért szórakoztok velem?

– Azt gondoltam, a barátodként ez a feladatom – válaszolja, de közben mosolyog.

– Az, hogy a frászt hozod rám?

– Hogy ugratlak. – Felemeli a kezét, és az ujja köré csavarja egyik göndör hajfürtömet.

– Biztos vagyok benne, hogy csak bizonyítani szeretne valamit, Grace. – Flint hanyagul átfogja a vállamat, és egyértelműen provokáló tekintettel néz Jaxonra. – A barátod nem örült, amikor megtudta, hogy talán lovagolni fogsz rajtam.

– Flint! – Rövid időn belül már másodszor marad tátva a szám. – Miért mondod ezt így? – Jaxon felé pördülök. – Úgy érti, hogy a sárkányán. Talán lovagolni fogok a sárkányán!

Flint a szemöldökét húzgálja.

– Pontosan.

Annyira zavarba jövök az akaratlanul is kétértelmű mondatom miatt, hogy az arcom bizonyára rákvörös.

– Flint! Hagyd abba!

Nincs időm arra kérni, hogy magyarázza meg, mert Jaxon karja ütésre lendül… és behúz egyet Flintnek.

13.

Üss csak meg még egyszer

Hosszú másodpercekig mintha lassított felvételként látnám az egész világot.

Flint feje olyan erősen rándul hátra a nyakán, hogy több lépést is hátrál.

Időközben Jaxon leengedi a karját, és egy kicsit oldalra biccenti a fejét, úgy néz Flintre összehúzott szemmel, miközben azt várja, mit fog reagálni egykori legjobb barátja.

Én pedig csak állok kettőjük között, a tekintetem egyikről a másikra ugrál, és igyekszem rájönni, mit is kellene ilyenkor csinálnom. Kiabáljak rá Jaxonra? Vagy Flintre? Menjek el, és hagyjam, hogy ők ketten megöljék egymást, mert, most komolyan? Ennyi tesztoszteront! Ahh!

Mielőtt bármiféle döntést hozhatnék, Flint kiegyenesedik. Visszatartom a lélegzetem, mert arra számítok, hogy itt, a folyosó közepén ráront Jaxonra. Szokás szerint azonban ismét meglep. Ahelyett, hogy kézzel, ököllel vagy tűzzel támadna rá, egyszerűen csak felemeli a kezét, letörli a vért az alsó ajkáról, és közben mereven Jaxont nézi. A szemében olyan gonosz csillogás látszik, amit nem igazán tudok hova tenni.

Amikor pedig megszólal, a szavai legalább olyan váratlanok, mint a többi reakciója.

– Meglepsz, Vega. Soha nem voltál az a típus, aki váratlanul üt.

Jaxon felvonja egyik szemöldökét.

– Talán meg kellene nézned a szó jelentését, Montgomery. Nem váratlan az az ütés, amiről tudod, hogy jönni fog, mert szándékosan kiprovokáltad.

Flint felnevet, de nem fordítja el a tekintetét. Ahogy Jaxon sem, így mereven farkasszemet néznek egymással egy ideig. Olyan sok minden örvénylik a felszín alatt kettejük között, hogy úgy érzem, engem is magába szippant. Csak állok ott, próbálom megérteni, valójában mi is történik. Mi az, amit nem vettem észre. Mert határozottan lemaradtam valamiről. Aztán úgy döntök, hogy nem érdekel. Ha ők ketten a mellüket és egymást akarják verni, akkor nem fogok az útjukba állni. De az biztos, hogy nem is maradok itt végignézni.

– Tudod, mit? Miközben ti ketten kitaláljátok, hogy mi ez – kettejük között mutogatok –, én megyek, és elvégzem a feladatot. Majd később visszajövök, hogy visszaadjam a telefonodat, Flint.

Megfordulok, anélkül távozom, hogy bármit mondanék Jaxonnak, és éppen ez az, ami felkelti a figyelmét. Utolér, a derekam köré fonja a karját, majd magához húz, amivel véget vet dühös trappolásomnak.

– Nem kell többé kölcsönkérned a telefonját – mondja, közvetlenül a fülembe suttogva.

Most nagyon nem ezt kellett volna mondania, és ezt egy pillantással a tudtára is adom.

– A telefonját kérem kölcsön, Jaxon, nem a „sárkányán lovagolok”. – A levegőben mutatom az idézőjelet, hogy kihangsúlyozzam, milyen nevetséges ez az egész. – Nem nagy ügy.

Jaxon felsóhajt.

– Nem érdekel, hogy kölcsönveszed-e Flint telefonját vagy sem. Csak gondoltam, inkább a sajátodat szeretnéd használni. – A szabad kezével kivesz egy telefont a hátizsákja első zsebéből, és átnyújtja.

A mobilra pillantok, aztán újra vissza rá.

– Ez nem az én telefonom. Az enyém tengerpartos tokban van, és… – Hirtelen elhallgatok, mert rájövök az igazságra. – Várjunk csak egy percet! Azt akarod mondani, hogy vettél nekem egy új telefont? – Rám néz, a szeméből egyértelműen sugárzik, hogy „nyilvánvalóan”.

– Mikor? Próbáltam rájönni, honnan szerezhetnék egyet, miközben a semmi közepén lakunk, te viszont nemcsak, hogy egy óra alatt vettél nekem egy újat, de közben még a félévi vizsgádat is megírtad. Hogy lehetséges ez egyáltalán?

Vállat von.

– Nem tudom. Tudod, régebb óta vagyok itt, mint te. Ismerem a trükköket.

– Ez egyértelmű. De nekem is megtaníthattad volna ezt a trükköt. Akkor én is beszerezhettem volna magamnak egy telefont.

– Szívesen veszek neked telefont, Grace. Tekintsd üdvözlő ajándéknak!

– Már adtál nekem üdvözlő ajándékot. Magadat. – A vállára hajtom a fejem, az orromat izmos, meleg nyakához dugom, és próbálok visszaemlékezni arra, mit akarok mondani. Még mindig narancs- és friss víz illata van, és miközben magamba szívom, lecsillapítja az idegességet a gyomromban, amiről nem is tudtam, hogy ott van.

– Azt hiszem, nem akarom, hogy úgy érezd, ajándékokat kell venned nekem. Mert ez nem így van. – Csak annyira húzódom el, hogy belenézzek a szemébe. – Ezt te is tudod, ugye?

Megrázza a fejét, és zavartan néz rám.

– Okéééééééé.

Flint még mindig hallótávolságon belül van – valószínűleg nézte, ahogy elmegyünk –, ezért Jaxon néhány méterrel előrébb behúz egy alkóvba.

– Ezt most miért mondod?

A megfelelő szavakat keresem, és ekkor döbbenek rá, valójában mennyire nem ismerjük egymást.

– Engem nem úgy neveltek, hogy így költsem a pénzt. Az a nyaklánc és most ez… – Lenézek a kezemben tartott telefonra. – Vadonatúj iPhone, ráadásul a legújabb modell. Ez túl sok, és nem akarom, hogy azt gondold, csak azért vagyok veled, mert ilyeneket veszel nekem.

– Ez túl sok információ egy mondatban, ezért szükségem van néhány percre, hogy mindet átgondoljam. De először is… – A blézerem zsebébe csúsztatja az új telefont, azután kiveszi Flint mobilját ernyedt kezemből. Kihajol az alkóvból a folyosóra. – Hé, Montgomery! – Megvárja, amíg Flint felé fordul, és várakozó arckifejezéssel néz rá. Ekkor elkiáltja magát: – Kapd el! – Tökéletes ívben odadobja neki a telefont.

Flint felmutatja a középső ujját, miközben elkapja, mire Jaxon felnevet.

Esküszöm, sohasem fogom megérteni ezt a két srácot.

Jaxon még mindig nevet, úgy fordul vissza hozzám, és egy pillanatra önkéntelenül is eszembe jut az a fiú, akivel négy hónappal ezelőtt találkoztam. Az a Jaxon sosem nevetett, sosem mosolygott, pláne nem viccelődött. Elrejtőzött rosszalló arckifejezése mögé, a sebhelyét elrejtette túl hosszú haja alá, most pedig nézzenek rá!

Nem vagyok olyan hiú, hogy azt gondoljam, csakis én vagyok a felelős ezért a változásért, de hálás vagyok, hogy részt vállalhattam belőle, és előhívhattam őt a sötétből.

Megmentettem, ahogy ő is megmentett engem.

– Oké, most pedig térjünk vissza arra, amit mondtál! – folytatja, azután továbbmegyünk, és befordulunk a bejárati ajtó felé vezető folyosóra. – Először is lehet, hogy ez túlságosan öntelten hangzik, de igaz: én nem igazán törődöm a pénzzel. Nagyon régóta élek, és nagyon sok van belőle, ez tény. Őszintén szólva pedig, bár talán te nem így látod, mostanáig nagyon visszafogtam magam.

Benyúlok a zsebembe, és kiveszem azt a több mint ezer dolláros telefont, amit most kaptam tőle.

– Ez visszafogott?

– Fogalmad sincs, mennyire. – Nagyon szexis módon félig megvonja a vállát. – Az egész világot megvenném neked, ha engednéd.

Már éppen el akarok sütni egy viccet, hogy már megtette, de túlságosan komoly arcot vág ahhoz, hogy kimondjam. Aztán úgy nyúl a kezemért és szorítja meg, mintha mentőkötél lenne. De persze én is ugyanígy kapaszkodom belé, ebbe a fiúba, aki mindig ilyen heves érzelmeket vált ki belőlem.

– Jaxon…

– Igen?

– Semmi. – Megrázom a fejem. – Csak Jaxon.

Elmosolyodik, és amikor találkozik a tekintetünk, esküszöm, elfelejtem, hogy kell lélegzetet venni. Nem is tudom összeszedni magam, amíg azt nem mondja:

– Gyere, fejezzük be ezt a fényképezést, mielőtt kicsengetnek!

– Ja igen. A képek.

– Hogy te milyen lelkes vagy! – Oldalról rám sandít, miközben befordulunk a sarkon, és felvonja mindkét szemöldökét. – Ez fontos, nem? Úgy értem, nem valami más miatt akarsz Flinten lovagolni, ugye?

– Micsoda? – Hirtelen felé kapom a fejem, és már éppen le akarom szidni, amikor látom, hogy némán nevet. – Ó! Ezt szándékosan csináltad!

– Micsodát? – kérdezi ártatlan arckifejezéssel, leszámítva a huncut csillogást a szemében, amit nem is próbál elrejteni.

– Te egy…

El akarok húzódni, ő azonban átkarolja a vállamat, és erősen magához szorít. Így csupán egyetlen dolgot tehetek: a könyökömmel a gyomrába ütök.

Természetesen meg sem rezdül, csak még jobban nevet, és azt feleli:

– Én egy?

– Már nem is tudom! Csak… – Megrázom a fejem, és széttárom a kezem. – Nem is tudom, mit csináljak veled.

– Dehogyisnem!

Lehajol, hogy megcsókoljon, és úgy kellene éreznem, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Szerelmes vagyok ebbe a fiúba, ő is szerelmes belém, és egyszerűen imádom megcsókolni. Amikor azonban a szája az enyémhez közelít, az egész testem önállósítja magát és megdermed. A szívverésem felgyorsul… de nem jó értelemben… a gyomrom pedig kavarogni kezd.

Megpróbálom eltitkolni, de ő Jaxon, mindig többet lát, mint amennyit szeretnék, hogy lásson. Ezért ahelyett, hogy megcsókolna, ahogy szeretné, elfordítja a fejét, és puha, édes puszit nyom az arcomra.

– Sajnálom! – mondom neki. Gyűlölöm, ami bennem zajlik, gyűlölöm, hogy nem tudjuk ott folytatni, ahol négy hónappal ezelőtt abbahagytuk.

Azt pedig még jobban gyűlölöm, hogy én verek éket kettőnk közé, miközben Jaxon egész végig csodálatosan viselkedett.

– Ne sajnáld! Nagyon sok mindenen mentél keresztül. Tudok várni.

– Éppen erről van szó. Nem kellene várnod.

– Grace! – Felemeli az egyik kezét, és a tenyerébe fogja az arcomat. – Százhuszonegy napot töltöttél kőbe zárva, hogy biztonságban tarts minket. Ha úgy gondolod, hogy nem tudok még egy kicsit várni, amíg újra felszabadultan velem lehetsz, akkor fogalmad sincs róla, mennyire szeretlek.

Elakad a lélegzetem, megremeg a szívem és minden valószínűség szerint a lelkem is.

– Jaxon! – Alig tudom kimondani a nevét, olyan gombóc nő a torkomban.

Ő azonban csak a fejét rázza.

– Egy örökkévalóság óta várok rád, Grace. Kibírom még egy kis ideig.

Hozzáhajolok, hogy megcsókoljam, ám ekkor a kellemes érzés átalakul valami mássá. Valamivé, amitől izzadni kezd a tenyerem, és rémület szorítja össze a torkomat.

14.

Gyanús dolgok

A gyomrom összeszorul, a szemem könnybe lábad, és elfelejtem, hogyan kell levegőt venni.

Mert nem amiatt aggódom, hogy Jaxonnak mennyi ideig kell várnia, hanem azért, hogy valaha is készen állok-e rá. Hogy megtalálom-e a visszavezető utat ehhez a gyönyörű fiúhoz, aki ilyen könnyedén elrabolta a szívem.

Ilyen totálisan.

És önkéntelenül is elgondolkodom rajta, mi lehet bennem, ami miatt így érzem magam. Persze voltak alkalmak, amikor hallottam egy veszélyre figyelmeztető hangot, ami megmondta, hogy mit csináljak olyan helyzetekben, amikor teljesen tanácstalan voltam. Olyan helyzetekben, amikről nem is gondoltam volna, hogy valaha megtapasztalom.

Akkoriban teljesen biztos voltam benne, hogy ez a hang csak valami véletlenszerű gondolat, megragadt valami a tudatalattimban, amit a tudatos elmém nem vett észre. Most viszont arra gondolok, talán ez a kőszörny énem hangja volt a fejemben. Flint egyszer említette, hogy a sárkányának saját érzései vannak, és a gondolatait el tudja különíteni az emberi gondolataitól. Vajon ugyanígy van a kőszörnyeknél is?

Hirtelen indokolatlan haragra gerjedek a semmiből. A bennem lévő kőszörny miatt. Lia és Hudson miatt. A sors miatt, ami úgy alakított mindent, hogy ide jussunk, ehhez a pillanathoz.

Kinyitom a szám, hogy mondjak valamit, nem is tudom, mit – valamit, bármit, ami megmagyarázza Jaxonnak ezeket a furcsa érzéseket –, ő azonban megrázza a fejét, mielőtt egy szót is szólhatnék.

– Semmi baj.

– De igen…

– Nem! – válaszolja határozottan. – Alig négy órája jöttél vissza. Adj magadnak egy kis időt!

Mielőtt bármit felelhetnék, ismét megszólal a csengő.

Másodpercek múlva lila-fekete egyenruhás diákok árasztják el a folyosót. Nagy ívben elkerülnek minket – természetesen, mivel Jaxon is itt van velem –, ám ez nem jelenti azt, hogy ne bámulnának. Vagy suttognának a szájuk elé tett kezükbe, miközben elmennek mellettünk, és úgy merednének ránk, mintha kiállított próbababák lennénk.

Jaxon vonakodva elhúzódik tőlem.

– Mi lesz a következő órád? – kérdezi, és elengedi a kezem.

– Rajz. De először fel kell szaladnom a szobámba átöltözni, hogy a kinti úton mehessek át.

– Jól van. – Hátralép tőlem, sötét szemében megértés csillog.

– Majd szólj, amikor úgy döntesz, hogy a rövidebb úton mész! Nem kellene egyedül lenned. Legalábbis az első alkalommal.

Már éppen azt akarom válaszolni neki, hogy nem nagy ügy, de nem szólalok meg. Mert igenis nagy ügy.

És mert nem akarok egyedül lemenni oda, nem akarok elmenni az ajtó előtt, ami abba a helyiségbe vezet, ahol majdnem valódi emberáldozat lett belőlem a gyilkos szándékú Lia és még gyilkosabb barátja, Hudson miatt.

Ezért tiltakozás helyett inkább csak azt felelem:

– Köszönöm! – azután lábujjhegyre állok, és megpuszilom az arcát.

Néhány méterre tőlünk hangos visítás hangzik fel, ezért gyorsan szétrebbenünk.

– ÓÓÓÓÓÓÓÓ! GRAAAAAAAAACE!

Bárhol felismerném ezt a visítást, ezért szomorúan rámosolygok Jaxonra, hátrálok néhány lépést, épp mielőtt az unokatestvérem, Macy elemi erővel nekem csapódik.

Átölel, teljesen rám tapad és gyakorlatilag ugrándozik, miközben azt kiabálja:

– Tényleg itt vagy! Nem mertem elhinni, amíg a saját szememmel nem láttalak! Mindenhol téged kerestelek!

Jaxon rám kacsint, és azt tátogja, hogy Később majd írj! azután beáll az elhaladó embertömegbe.

Bólintok, és megfordulok, hogy megöleljem Macyt, sőt én is elkezdek le-fel ugrándozni vele. Miközben szorosan magához ölel, akaratlanul is hálás vagyok neki. Arra gondolok, mennyire hiányzott ez nekem, habár eddig a pillanatig nem is tudtam, hogy így érzek.

– Hogy vagy? Jól? Hogy érzed magad? Jól nézel ki! Milyen órád lesz most? Nem tudod kihagyni? Legalább egy vödörnyi Cherry Garcia fagyi van apa fagyasztójába rejtve. Hetek óta gyűjtögetem, arra vártam, hogy visszatérj.

Elhúzódik, rám vigyorog, aztán megint előredől és még lelkesebben ölel magához.

– Annyira örülök, hogy visszajöttél, Grace! Nagyon-nagyon hiányoztál!

– Te is hiányoztál nekem, Mace! – mondom, miután végül elenged. És mivel fogalmam sincs, hogy a nyolcmillió kérdésem és megjegyzésem közül melyikkel kezdjem, kimondom az első dolgot, ami eszembe jut: – Más a hajad.

– Micsoda? Ja, igen. – Rám vigyorog, és végighúzza kezét rövid, rózsaszín, pixie stílusú frizuráján. – Néhány héttel ezelőtt vágattam le, amikor annyira hiányoztál. Ez egyfajta tisztelgés volt előtted, tudod.

Hát persze hogy az, mert még mindig azt hiszi, hogy az élénk rózsaszín a kedvenc színem…

– Csodásan nézel ki – mondom neki, mert így van. És mert gyakorlatilag ő a legnagyszerűbb unokatestvér és barát, akit egy lány csak kívánhat magának.

– Szóval milyen órád lesz a következő? – kérdezi, és magával húz az előcsarnokon át a lépcső felé. – Mert szerintem nem kellene bemenned, inkább gyere fel a szobánkba!

– Neked nem lesz most órád?

– De igen, de azon csak ismétlünk a pénteki vizsgára. – Legyint egyet. – Simán kihagyhatom a kedvenc unokatestvérem kedvéért.

– Na igen, de a kedvenc unokatestvérednek most rajzórája lesz, és azt hiszem, azt nem kellene kihagynom. Ki kell derítenem, van-e valami, amivel bepótolhatom a kiesett időt. – Szomorúan nézek rá. – Nem akarom megismételni az utolsó évemet.

– Ha engem kérdezel, nem kellene bepótolnod semmit. Úgy értem, helló, hiszen megmentetted a világot, vagyis csillagos ötöst érdemelsz mindenből. Örökre.

Nevetek, mert lehetetlen megállítani, ha Macy egyszer beindul.

Most pedig határozottan beindult.

– Nem kifejezetten úgy nevezném, hogy megmentettem a világot.

– De megszabadultál Hudsontól, nem? Az elég közel van hozzá.

Görcsbe rándul a gyomrom. Mert éppen ez az. Nem tudom, hogy megszabadultam-e tőle vagy sem. Nem tudom, hogy meghalt-e, vagy a világuralmat tervezgeti ismét, vagy megrekedt valahol a kettő között.

És amíg meg nem tudom, kényelmetlenül érint, ha valaki úgy gondolja, hogy olyasmit tettem, amivel „megmentettem a világot”. Amennyire én tudom, csak rontottam a helyzeten.

– Fogalmam sincs, hogy hol van most Hudson – ismerem be végül.

Macy szeme elkerekedik, de uralkodik magán, és mosolyt ragaszt az arcára.

– Nem itt, és ez nekem elég. – Ismét megölel, ezúttal egy kicsit kevésbé lelkesen. – Szóval mit mondasz? Fagyi a szobában?

Ránézek az új telefonra, amit Jaxon adott, és látom, hogy csak tizenöt percem maradt odaérni a rajzórára. Nagyon szeretnék órára menni, annak ellenére, milyen csábító a gondolat, hogy visszamenjünk a szobánkba, és Macy elmondjon mindent, ami azalatt történt, amíg nem voltam itt.

– Mi lenne, ha kompromisszumot kötnénk? – kérdezem, és visszateszem a telefont a zsebembe. – Én elmegyek rajzra, te pedig az utolsó órádra, és ötkor találkozunk a szobánkban, hogy fagyit együnk. Oké?

Felvonja egyik szemöldökét, úgy néz rám.

– De ott leszel, ugye? Nem fogsz lerázni a helyi vámpírfőnök miatt?

Ismét kibukik belőlem a nevetés, mert nem tudom megállni. Hogy is tudnám, amikor ilyen hihetetlenül csodásan viselkedik?

– Felhívom Jaxont, és megmondom neki, hogy így nevezted.

– Csak nyugodtan! – mondja. – De inkább csak az után tedd, hogy megettük a fagyit! Olyan sok mesélnivalóm van! Ráadásul mindent tudni akarok arról is, hogy milyen kőszörnynek lenni!

Felsóhajtok.

– Arról én is.

– Ja, tényleg. Apa mondta, hogy gond van a memóriáddal. – Lekonyul az orra, de a szomorú kifejezés csak néhány másodpercig tart, azután lerázza magáról. – Jól van, akkor arról mesélsz majd, milyen volt újra találkozni életed párjával. – Álmodozó kifejezés sugárzik a szeméből. – Olyan szerencsés vagy, hogy ilyen fiatalon megtaláltad Jaxont! Legtöbbünknek sokkal többet kell várnia rá.

Életem párja. A szó szinte felrobban bennem, visszhangzik minden egyes porcikámból. Amióta visszajöttem, nem is igazán gondoltam rá. Most viszont, hogy Macy szóba hozta, legalább egymillió kérdésem van ezzel kapcsolatban. Úgy értem, tudom, hogy Jaxon a párom, de ez mindig is olyan elvont dolog volt számomra. Épp azelőtt hallottam ezt a kifejezést, hogy kőszörny lettem, és nem volt igazán időm arra, hogy átgondoljam, mert rögtön kővé változtam.

Ugyanakkor kényelmetlen érzést is okoz, hogy ennyire le vagyok maradva, ezért úgy döntök, hogy nem veszek tudomást a világról – és az érzéseimről –, amíg nem tudok beszélni Macyvel és Jaxonnal. Vagy nem megyek el a könyvtárba, hogy én magam nézzek utána.

– Indulnom kell – mondom Macynek, és ezúttal én ölelem meg őt. – El fogok késni a rajzóráról.

– Jól van, rendben. – Az ölelése most is ugyanolyan lelkes, mint mindig. – Én a szobában leszek a fagyival együtt pontosan négy óra ötvenkilenc perckor. Számítok rá, hogy te is ott leszel!

– Cserkészbecsszó! – Felemelem a kezem, és remélem, hogy hasonlít ahhoz a három ujjal tett eskühöz.

Macyt azonban nem nyűgözi le. Csak megrázza a fejét, és felnevet.

– Ne engedd Jaxonnak, hogy addig bármi gyanús dologba belekeverjen!

– Gyanús dologba? – ismétlem meg, mert amikor már azt gondolom, hogy Macy nem képes még hihetetlenebb… és csodálatosabb… lenni, akkor mindig tesz valamit, amitől meggondolom magam.

– Pontosan tudod, miről beszélek. – Felvonja a szemöldökét, és sokat sejtetően néz rám. – De ha akarod, kimondom én neked itt az előcsarnok kellős közepén. Nem szabad megengedned, hogy Jaxon felvigyen a toronyszobájába és…

– Oké, oké, értem! – válaszolom neki lángoló arccal.

Ő viszont olyan hangosan ejtette ki az utolsó szavakat, hogy szerintem Jaxon szobájáig is elhallatszott, ezért körülöttünk most nagyon sokan vigyorognak.

– Rajz. Rajzórára megyek. Most.

Gyorsan felszaladok a szobámba, hogy átöltözzek, azután kisietek az oldalsó ajtón a fagyos márciusi levegőbe, és közben önkéntelenül is arra gondolok, Jaxon vajon bepróbálkozik-e bármilyen „gyanús dologgal”. És hogy vajon miért van annyira ez ellen a kőszörny énem.

15.

Játsszuk azt, hogy megkeressük
az őrült gyilkost

A rajzóra nagyon jól telik – dr. MacCleary elmondja, mi volt a félév első két feladata, azután megkér, hogy dolgozzak a harmadikon: egy festményen, ami megmutatja a belső énemet. És mivel mindig is a rajz volt az, ami segített nekem megfejteni a világot, örömmel látok neki a feladatnak.

Általában sok időt szánok arra, hogy megtervezzem a kompozíciót, a fény forrását, most azonban egy órát töltök azzal, hogy képtelen semmiségeket firkáljak, ezért úgy döntök, csessze meg, nem érdekel. Fogom az ecsetet, és az utolsó fél órát arra fordítom, hogy szabad kezet adjak a tudatalattimnak a vásznon. Végül kavargó kék háttér kerekedik ki belőle, ami úgy néz ki, mint Van Gogh és Kandinsky keveréke.

Nem a szokásos stílusom, na persze az sem, hogy egy vámpírral járjak, és kőszörnnyé változzak, szóval… folytatom tovább.

Egy bizonyos ponton várnom kell, és hagyni, hogy megszáradjanak a színek, ezért kiveszem a hátizsákomból a laptopomat, bejelentkezem a vezeték nélküli szolgáltatói fiókomba, és aktiválom az új telefonomat. Percekkel később több tucat üzenet árasztja el a képernyőt.

Gyorsan elkezdem átnézni Heather üzeneteit. Az elsők még úgy kezdődnek, hogy „Hogy vagy?”, azután egyre aggodalmasabbak lesznek és végül szomorúak, „Remélem, azért nem írtál vissza, mert annyira szereted az új iskoládat. Csak tudd, hogy én itt vagyok, ha valamikor barátra van szükséged. És nagyon örülnék legalább egy jelnek, hogy élsz még”.

Hivatalosan is én vagyok a legrosszabb barát a föld kerekén. Egy kicsit remeg a kezem, amikor végre elküldöm azt a régóta esedékes üzenetet Heathernek.

Én: Ó, te jó isten, annnnnnnnyira sajnálom!

Én: Hosszú történet. Elvesztettem a telefonomat, és Alaszka teljesen lezár télen.

Én: Most kaptam egy újat, és nagyon sajnálom. Beszélünk FaceTime-on a héten?

Nem tudom, mi mást mondhatnék még azon kívül, hogy a legpocsékabb barátnő díj nyilvánvalóan nekem jár. Gyűlölöm, hogy nem mondhatom el neki az igazat, azt a gondolatot viszont még jobban, hogy elveszíthetem. Csak remélem, hogy visszaír, amikor látja az üzenetemet.

A hátizsákomba teszem a telefont, és folytatom a festést, amiről kezdem azt gondolni, hogy valami szobaszerűség.

Ezt leszámítva, a rajzóra teljes mértékben eseménytelenül telik – valamint a visszatérés a szobámba is. Hála istennek! Úgy értem, oké, az emberek még mindig bámulnak, de az elmúlt másfél órában valamikor eldöntöttem, hogy a „csessze meg, nem érdekel” stílust nem csak a rajzórán fogom alkalmazni. Így amikor elsétálok egy csapat boszorkány mellett, akik még csak le sem halkítják a hangjukat, miközben rólam beszélnek – bizonyítva azt, hogy rosszindulatú lányok mindenhol vannak –, csak mosolygok és dobok nekik egy puszit.

Egyébként is, miért kellene kínosan éreznem magam?

Négy óra harmincegyre visszaérek a szobámba, és úgy gondolom, lesz még tíz percem megírni a „Keressük meg a mániákus gyilkost” feladatlistámat, mielőtt Macy visszajön, de abban a pillanatban, hogy kinyitom az ajtót, egy hatalmas adag konfetti záporozik rám.

Lesöpröm magamról a színes papírdarabkákat, majd becsukom magam mögött az ajtót, és tisztában vagyok vele, hogy egész este ezt fogom szedegetni a hajamból. Talán még holnap is. Ennek ellenére teli szájjal vigyorgok Macyre, aki már átöltözött egy lila ujjatlan pólóba és a kedvenc pizsamanadrágjába – természetesen batikolt és szivárványszínű. Elpakolt az íróasztaláról, leterítette egy pótlepedővel (szintén szivárványszínű), azután svédasztalos módon kitett egy csomó doboz jégkrémet, Skittles cukorkát és Dr. Peppers üdítőt medvecukros szívószállal.

– Úgy gondoltam, ha meg akarjuk ünnepelni a visszatérésedet, akkor csináljuk stílusosan – mondja rám kacsintva, azután elindítja a telefonján Harry Styles Watermelon Sugar című számát. – Táncolj! – kiáltja, én pedig megteszem, mert Macy olyan dolgokra is rá tud venni, amiket senki más kedvéért nem csinálnék. Ráadásul a zene annyira emlékeztet a Katmere-en töltött első estémre, hogy nem tudok nemet mondani. Őrület, hogy ez már majdnem négy hónappal ezelőtt történt. Az pedig még nagyobb őrület, hogy valahogy még régebbnek tűnik, ugyanakkor sokkal rövidebbnek is.

Amikor a zene végül véget ér, lerúgom a cipőmet, és az ágyra rogyom.

– Ööö, nem hinném! Arcpakolás következik… van itt két új maszk, amit már nagyon szeretnék kipróbálni – mondja, és megfogja a kezem, majd megpróbál felhúzni az ágyról. Amikor nem vagyok hajlandó megmozdulni, felsóhajt, és bemegy a fürdőszobába a mosdókagylóhoz. – Gyere már! Az egyikünk majdnem négy hónapig szilárd kő volt.

– És ez mit jelent? – kérdezem, miközben szörnyű gondolat villan fel bennem. – Csinál valamit a bőröddel az, ha kőszörny vagy?

Macy leengedi maga elől az arcmaszkokat, amelyeket úgy tanulmányoz, mintha azokon lenne a Szent Grálhoz vezető térkép.

– Ezt miből gondolod?

– Úgy értem, egy időben nagyon sok gótikus székesegyházat láttam. A kőszörnyek nem igazán a legszebb teremtmények.

– Igen, de te nem néztél ki szörnyetegnek. – Ha lehet, még a korábbinál is zavartabb arcot vág.

– Honnan tudod? Lehet, hogy van szarvam meg karmom és ki tudja még, micsodám. – Megborzongok a gondolatra… és eszembe jut, hogy Jaxon is látott ilyen alakban.

– Tényleg van szarvad, de nagyon cuki.

Egy pillanat alatt felülök.

– Várj csak! Te láttál engem?

Nem tudom, miért, de egy kicsit felháborodok ezen a híren. Vagyis, ugye nem hagytak kiállítva a folyosó közepén vagy ilyesmi? Elakad a lélegzetem, amikor eszembe jut még valami szörnyűség. Vajon minden gonosz lánynak van rólam fényképe a telefonján?

– Hát persze, hogy láttalak. Hónapokig a könyvtár hátsó szobájában voltál, azelőtt pedig apa irodájában.

A megkönnyebbüléstől elernyed a vállam. Na igen. Ez elég logikus.

Megfogadom, hogy nem kérdezem meg, mert nem számít. Végül azonban erősebbnek bizonyul nálam a kíváncsiság, és nem tudom megállni:

– Hogy néztem ki?

– Hogy érted ezt? Úgy, mint egy kőször… – Elhallgat, és összehúzza a szemét. – Várjunk csak! Azt akarod mondani, hogy sem Jaxon, sem apa nem mutatott neked fényképet arról, hogy néztél ki kőszörnyként?

– Hát persze, hogy nem mutattak! Hogy is tudtak volna, amikor én… – Felemelem a kezem, úgy mutatom, hogyan ember vagyok, nem pedig kő.

– Ez komoly? – kérdezi Macy. – Szerinted én nem csináltam rólad legalább egy tucat fényképet? A vagány kőszörny unokatestvéremről? Ugyan kérlek!

– Micsoda? Neked fényképeid vannak rólam?

– Hát persze, hogy vannak! Te vagy a világegyetem legklasszabb teremtménye. Miért ne fotóztalak volna le? – Előveszi a telefonját. – Akarod látni?

A gyomrom megremeg egy kicsit, pillangók kezdenek repkedni benne, ám ezúttal semmi közük Jaxonhoz vagy a Katmere Akadémiához, kizárólag ahhoz, vajon mit fogok látni azon a képen. És tudom, hogy nem kellene foglalkoznom azzal, hogy nézek ki, mivel ez egyáltalán nem fontos, ha a dolgok nagyobb összefüggését nézzük. De nem tehetek róla. Úgy tűnik, hogy szarvaim vannak.

– Igen. Igen, nagyon szeretném látni.

Behunyom a szemem, úgy nyúlok a telefonért.

Nagy levegőt veszek, bent tartom öt másodpercig, azután lassan kifújom. Majd veszek még egy nagy levegőt, és ugyanezt csinálom.

Amikor végül készen állok – vagyis amennyire a körülményekhez képest készen állhatok – megnézni, micsoda szörnyűség fog elém tárulni, kinyitom a szemem, és rápillantok a képre.

16.

Nincs abban semmi, ha egy kicsit
felszarvaztak

Hatalmasat dobban a szívem, amikor megpillantom a képet, amit Macy kiválasztott. Szentséges ég… tényleg kőszörny vagyok! Azt hiszem, eddig a pillanatig egy kis részem nem hitte el, hogy ez tényleg igaz.

Pedig itt vagyok, teljes kőszörny valómban.

És bár még mindig nagyon meg vagyok döbbenve, be kell vallanom, hogy korántsem tűnök annyira visszataszítónak, mint amilyennek gondoltam magam.

Hála istennek!

Kiderül, hogy kőszörny alakban egyáltalán nem is látszom szörnyetegnek. Igazság szerint sokkal inkább hasonlítok… saját magamra. Ugyanaz a hosszú, göndör haj. Ugyanaz a hegyes kis áll. Még a nagy mellem és a nevetségesen alacsony termetem is megegyezik. Én vagyok az… csak világosszürke kőből.

Úgy értem, igaz, azért van rajtam néhány extra. Mint például azok a rövid szarvak a homlokomon, amik egy kicsit hátrafelé ívelnek. Egy hatalmas, menő szárny, amely legalább akkora, mint én magam. És a viszonylag rövid karmok az ujjaim végén.

Viszont nincs farkam. Higgyék el, alaposan megnéztem. Köszönöm, univerzum!

A szarvakat el tudom fogadni. Nem örömmel, de meg tudok vele birkózni, amíg nem kell hozzászoknom ahhoz, hogy farkam is van.

Macy ad egy percet, igazából jó néhány percet, végül megszólal:

– Látod? Elképesztően jól nézel ki. Nagyon vagány!

– Úgy nézek ki, mint egy szobor. – Felvonom az egyik szemöldökömet. – Bár gondolom, meg tudok nyerni egy csatát úgy, hogy kivárom, amíg véget ér. Unalom, légy a kardom!

Macy megvonja a vállát, aztán fog egy Dr. Pepper üdítőt, és egy eperízű cukorkával töltött szívószálon keresztül issza.

– Biztos vagyok benne, hogy a kőszörnyeknek is van egy csomó klassz képességük – meglegyinti a kezét, mire egy másik üdítős doboz indul el felém a levegőben.