Írta: Jenna Evans Welch

A mű eredeti címe: Love and Gelato

Fordította: Vince Judit Andrea

Szerkesztők: Luca Anna, Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Szaszkó Gabriella

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Jenna Evans Welch

© Vince Judit Andrea

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: © Netflix 2022 engedélyével

ISSN: 2063-6989

ISBN: 978 963 499 313 1

MX-1699e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Danielnek,
életem szerelmének

Prológus

NEKED IS VOLT MÁR ROSSZ NAPOD, ugye? Tudod: mikor az ébresztő nem szólal meg, a pirítósod szénné ég, és túl későn jut eszedbe, hogy az összes ruhád a mosógépben ázik. Aztán negyedórás késéssel elszáguldasz a suliba, miközben azon imádkozol, bár senki se venné észre, hogy a hajad úgy néz ki, mint Frankenstein menyasszonyáé, de amint becsusszansz a padodba, a tanárod rád pirít: – Csak nem elkéstünk ma, Emerson kisasszony? – mire természetesen mindenki téged bámul, és persze a hajadat is észreveszik.

Biztos vagyok benne, hogy neked is voltak már ilyen napjaid. Bármelyikünknek lehetnek. De mi a helyzet az igazán rossz napokkal? A szörnyűekkel, amikor a számodra fontos dolgok szétforgácsolódnak, aztán a forgószél az arcodba köpi az egészet?

A nap, mikor az anyám említést tett nekem Howardról, határozottan az igazán rossz kategóriába esik. De akkor még nem tudtam, hogy aggódnom kell miatta.

Két hete kezdődött a második középiskolai évem, és épp hazafelé hajtottunk anyuval az orvostól. Csendben ültünk a kocsiban, a rádióban két Arnold Schwarzenegger-epigon reklámozott valamit, s bár forró napunk volt, nekem lúdbőrzött a lábam. Épp azon a délelőttön sikerült második helyezést elérnem életem legeslegelső terepfutásversenyén, és nem győztem csodálkozni, mennyire nem számít már.

Anya lekapcsolta a rádiót.

– Lina, mondd el, mit érzel most! – A hangja nyugodt maradt, és ahogy ránéztem, újból belém mart a fájdalom. Olyan sápadt és apró volt! Miért is nem vettem észre, milyen kicsi lett az utóbbi időben?

– Nem is tudom – feleltem, és igyekeztem, hogy ne remegjen meg a hangom. – Úgy érzem, nagy megrázkódtatás ért.

Bólintott, közben megálltunk egy jelzőlámpánál. A nap szikrázó sugarai elvakítottak minket, én pedig egyenesen belebámultam, és hagytam, hadd égessen. A mai nappal minden megváltozik, gondoltam. Mostantól fogva csak az létezik, ami ezelőtt történt, illetve ami ezután lesz.

Anya megköszörülte a torkát, majd amikor ránéztem, ültében kiegyenesedett, mintha fontos mondandója lenne számomra. – Mondd csak, Lina, meséltem neked valaha azokról az időkről, amikor bemerészkedtem egy szökőkútba?

Megpördültem. – Hogy mi?

– Emlékszel rá, mikor említettem neked, hogy egy évig Firenzében tanultam? Kint voltunk a szabadban az osztálytársaimmal, fényképezgettünk, a nap pedig olyan melegen sütött, hogy azt hittem, menten elolvadok. És akkoriban volt az a barátom, Howard, aki noszogatott, hogy ugorjak be egy szökőkútba.

Ne feledjék, épp az imént kaptuk életünk legrosszabb hírét. A lehető legrosszabbat.

– …megijesztettem egy német turistákból álló csoportot. Egy fotóhoz álltak össze, amikor kiugrottam a vízből – egyikük elvesztette az egyensúlyát, és kis híján visszazuhant velem együtt a szökőkútba. Dühösek voltak, mire Howard azt kiabálta, hogy fuldoklom, aztán utánam ugrott.

Én továbbra is csak bámultam az anyámra, ő pedig felém fordult, és halványan elmosolyodott.

– Hmm… anya? Ez vicces, meg minden, de miért éppen most mondod el nekem?

– Howardról akartam mesélni neked. Olyan sokat mókáztunk együtt. – A jelzőlámpa váltott, anya a gázra taposott.

– Mi folyik itt? – morfondíroztam magamban. – Mégis mi ez?

Először arra gondoltam, hogy a szökőkutas történet csupán amolyan „elterelő hadművelet”, kedves emlék egy régi barátról, ami majd elvonja a figyelmünket a mázsás súlyként ránk nehezedő problémákról. Nem lehet műteni. Gyógyíthatatlan. Ám akkor elmondott egy másik történetet. Majd még egyet. És mindegyikben, három szó után már tudtam, hogy előrukkol Howarddal. Aztán amikor végül elárulta, miért is hozakodik elő vele folyton, nos… elég, ha annyit mondok, hogy a tudatlanság olykor áldás.

– Lina, szeretném, ha Olaszországba utaznál.

November közepe volt; épp anya ágya mellett üldögéltem a kórházban, kezemben egy halom régi Cosmo magazinnal, amiket a váróból emeltem el. Az elmúlt tíz percben kitöltöttem egy tesztet: Az alábbi tízes skálán, ami az Alig Szexitől az Észbontóan Szexiig terjed, te vajon melyik helyet foglalod el? (7/10).

– Olaszországba? – feleltem szórakozottan. Valaki már megoldotta előttem a kvízt, méghozzá 10/10-es eredménnyel, én pedig megpróbáltam rájönni, hogy csinálta.

– Igen. Az a kívánságom, hogy Olaszországban élj. Majd… azután.

Erre már felkaptam a fejem. Először is, nem hittem abban, hogy azután. Igen, az anyámnak rákja van, ráadásul az orvosok szerint az agresszív fajtából, de hát ők sem tudhatnak mindent, nem igaz? Épp azon a reggelen mentettem el egy cikket a neten egy nőről, aki legyőzte a rákot, majd úgy döntött, hogy megmássza a Kilimandzsárót. Miért is ne lehetne ez a mi esetünkben Olaszország?

– Miért is? – kérdeztem tőle fesztelenül. Fontos, hogy könnyedén társalogjunk. A gyógyulás alappillére, hogy megóvjuk a beteget a felesleges stressztől.

– Azt akarom, hogy Howardnál lakj. Az év, amit Olaszországban töltöttem, olyan sokat jelentett nekem, ezért azt szeretném, ha te is ugyanilyen tapasztalatokat szereznél.

Tekintetemmel a nővérhívógombot kerestem. Howardnál lakjak Olaszországban? Talán túl sok morfiumot adtak anyának?

– Lina, nézz rám – mondta amolyan igazi anyás, szigorú hangon.

– Howard? Ő az a fickó, akit folyton emlegetsz?

– Igen, ő. Nála jobb embert nem ismerek. Mellette biztonságban leszel.

– Biztonságban? Mégis miért kéne biztonságban lennem? – Benéztem anya szemébe, hirtelen felgyorsult a lélegzetem, és alig kaptam levegőt. Anyu komolyan nézett vissza rám. Vajon a kórházi szobákban vannak papírzacskók vészhelyzet esetére?

Anya megrázta a fejét, a szemei ragyogtak. – Mostantól minden olyan… nehéz lesz. Nem kell erről még beszélnünk, viszont ragaszkodom hozzá, hogy tőlem halld a döntésemet. Szükséged lesz valakire… azután. És szerintem erre ő a legalkalmasabb.

– Anya, ennek semmi értelme. Ugyan miért laknék egy számomra teljesen idegen embernél? – Felugrottam, és elkezdtem lázasan kutatni a kórházi szekrénye fiókjaiban. Kell itt lennie egy papírzacskónak valahol.

– Lina, ülj le!

– De anya…

– Csak ülj le! Mindjárt jobban leszel. Meg tudod csinálni. Az életed folytatódik, és hidd el, minden nagyszerű lesz.

– Nem – feleltem erre. – Te fogod megcsinálni, neked fog sikerülni! Meg lehet gyógyulni ebből a betegségből is.

– Lina, Howard csodálatos ember és barát. Igazán meg fogod szeretni.

– Azt erősen kétlem. És ha olyan jó barát, miért nem találkoztam vele eddig? – Abbahagytam a kotorászást a fiókokban, lerogytam a a székre, és a térdeim közé szorítottam a fejemet.

Anya küszködve felült az ágyában, aztán a hátamra tette a kezét. – Kissé bonyolultak voltak a dolgok közöttünk, de ő határozottan meg akar ismerni téged. És azt mondta, el van ragadtatva az ötlettől, hogy nála lakj. Ígérd meg, hogy adsz neki egy esélyt. Csak néhány hónapot legalább.

Kopogtattak, mire mindketten felpillantottunk a babakék műtősruhában belépő nővérre. – Csak benézek, hogy minden rendben van-e – csicseregte, és vagy nem vette tudomásul, vagy nem vette észre az arcomon uralkodó kifejezést. Egy képzeletbeli, egytől tízig terjedő feszültségjelző-skálán százas értéket értem volna el.

– ’reggelt! Épp most közöltem a lányommal, hogy Olaszországba kell utaznia.

– Itália – mondta erre a nővér, miközben mindkét kezét a mellkasához szorította. – A nászutunkat töltöttük ott. Olasz fagyi, a pisai ferde torony, a gondolák Velencében… Imádni fogod.

Anya diadalmas pillantást vetett rám.

– Anya, nem. Kizárt, hogy Olaszországba menjek.

– Ó, drágám, pedig el kell menned oda – mondta az ápolónő. – Hidd el, életre szóló élményben lesz részed.

Az ápolónőnek egyetlen dologban lett igaza: valóban el kellett utaznom. Viszont senki, de senki nem készített fel rá, a legcsekélyebb mértékben sem, mivel is fogok szembesülni, amint egyszer odaérek.

1. fejezet

A HÁZ A TÁVOLBAN úgy ragyogott ki a fejfák tengeréből, akár a világítótorony a valóságos tengerből. De hát ez nem lehet az ő a háza! Biztos csak valamilyen olasz szokást követünk.

Az újonnan érkezőket először is vigyük át a temetőn. Így betekintést nyerhetnek a helyi kultúrába. Igen, erről lehet szó.

Feszülten csavargattam az ujjaimat az ölemben, a gyomrom pedig görcsbe rándult, ahogy egyre közelítünk a házhoz. Mintha a Cápa című filmben a címszereplőt néztem volna, amint kiemelkedik az óceánból. Fülemben hallottam az aláfestő zenét. Csakhogy ez nem egy film, hanem maga a valóság. Csupán egyetlen kanyar volt hátra. Ne ess pánikba. Ez nem lehet az a hely. Anya semmiképp sem küldött volna egy temetőbe. Figyelmeztetett volna rá.

A férfi felpöccintette az irányjelzőt, mire a tüdőm kipréselte az összes levegőt. Anya egyszerűen nem mondta el nekem.

– Minden rendben?

Howard – az apám, és azt hiszem, így is kellene hívnom őt – aggódó pillantást vetett rám. Valószínűleg azért, mert hangos zihálás kíséretében épp kifogytam a levegőből.

– Csak nem ez a te…? – Mivel nem tudtam többet kinyögni, előremutatok.

– Nos, igen. – Egy pillanatig habozott, majd az ablak felé intett. – Lina, te nem is tudtad? Semmit sem tudtál erről?

Amiről tudnom kellett volna, az nem más, mint ez a hatalmas, holdfényben fürdőző temető. – A nagymamám azt mondta, hogy amerikaiaké a hely, ahol lakni fogok. És te egy II. világháborús emlékmű gondnoka vagy. Nem gondoltam volna, hogy… – A pánik forró szirupként öntött el. És képtelen voltam akár egyetlen mondatot is befejezni. Lélegezz egyenletesen, Lina. A legrosszabbat már sikerült túlélned. Ezt is átvészeled.

A férfi a birtok távolabbi végén álló épületre mutatott. – Az ott fent az emlékmű. De a föld többi részében amerikai katonák vannak eltemetve, akiket Olaszországban öltek meg a háború alatt.

– De te nem abban a házban laksz, ugye? Csak ott dolgozol.

A férfi nem válaszolt. Ehelyett megálltunk a felhajtón, én pedig éreztem, ahogy az utolsó reménysugár az autó fényszórójával együtt kihunyt. Mert ez nemcsak egy ház volt, hanem egy otthon is, ahol laknak. Vörös muskátlik szegélyezték a járdát, a verandán egy hinta nyikorogva lengett előre-hátra, mintha valaki épp akkor szállt volna ki belőle. Ha eltekintünk a környező gyepet szegélyező keresztektől, pontosan olyan volt, mint bármelyik ház egy átlagos környéken. Ez a környék azonban egyáltalán nem volt hétköznapi. Azok a keresztek nem fognak csak úgy eltűnni innen. Örökre itt maradnak.

– Mivel ragaszkodnak hozzá, hogy a mindenkori gondnok helyben lakjon, még a hatvanas években megépítették ezt a házat. – Howard kivette a kulcsot a gyújtásból, aztán ujjaival idegesen dobolni kezdett a kormánykeréken. – Igazán sajnálom, Lina. Azt gondoltam, hogy tudsz róla. Fogalmam sincs, mi járhat most a fejedben.

– Ez itt egy temető – feleltem alig hallhatóan.

Erre megfordult, és rám nézett, bár nem sokáig állta a pillantásomat. – Igen, tudom. És azt is, hogy a legutolsó dolog, amire most szükséged van, egy emlékeztető mindarra, amin idén keresztülmentél. Mégis, azt hiszem, idővel megkedveled ezt a helyet. Igazán békés és érdekes a történelme. Édesanyád imádta. Én pedig közel tizenhét éve itt vagyok, és már el sem tudnám képzelni, hogy máshol éljek.

A hangja bizakodó volt, én azonban csalódottan hanyatlottam hátra az ülésen, miközben kavarogtak bennem a megválaszolatlan kérdések. Ha anya úgy szerette ezt a helyet, miért nem beszélt nekem róla soha? Téged miért nem említett egészen addig, míg beteg nem lett? És az isten szerelmére, miért hagyta figyelmen kívül azt az icipici részletet, hogy te vagy az apám?

Howard egy pillanatra elmerült a némaságomban, aztán kinyitotta az autó ajtaját. – Menjünk be! Viszem a bőröndödet.

A közel két méter magas férfi hátrament a csomagtartóhoz, miközben én a visszapillantó tükörben figyeltem őt. A nagymamám volt az, aki végül felfedte a teljes igazságot. – Ő az apád, és anyukád ezért ragaszkodik hozzá, hogy vele élj. Persze rá kellett volna jönnöm, mire megy ki az egész. Csak épp a régi jó barát, Howard valódi kilétét anya valahogy elfelejtette akár egyszer is megemlíteni.

Howard lecsapta a csomagtér ajtaját, mire felegyenesedtem, és elkezdtem kotorászni a hátizsákomban. Ezzel nyertem magamnak néhány másodpercet. Lina, gondolkodj! Egyedül vagy egy idegen országban, ahol egy minden kétséget kizáróan óriás épp az apádként mutatkozott be, az új otthonod pedig remek helyszínül szolgálna egy zombiapokalipszis-filmhez. Csinálj már valamit!

De mégis mit tehetnék? Hiszen nem téphetem ki Howard kezéből a slusszkulcsot – nincs menekvés, be kell lépnem abba a házba. Úgyhogy jobb híján kénytelen voltam kikapcsolni a biztonsági övemet és követni az apámat a bejárati ajtóhoz.

A ház belülről kijózanítóan hétköznapi volt, mintha csak erőnek erejével akarták volna ellensúlyozni a morbid környezetet. Howard letette a bőröndömet az előtérben, azután bementünk a nappaliba, ahol két alaposan kipárnázott karosszék és egy bőrkanapé terpeszkedett. A falakat vintage utazási poszterek borították, és az egész házban erős fokhagyma- és hagymaillat terjengett. Valamiért mégsem éreztem kellemetlennek.

– Isten hozott itthon! – mondta Howard, és felkapcsolt egy nagyobbfajta lámpát. Újból kiült az arcomra a pánik, ő pedig összerezzent, mikor ezt észrevette. – Nos, úgy értem, isten hozott Olaszországban. Nagyon örülök, hogy itt vagy.

– Howard?

– Szia, Sonia.

Egy magas, gazellatermetű nő lépett be ekkor a szobába. Csupán néhány évvel lehetett idősebb Howardnál, bőre kávészínben ragyogott, karján arany karperecek sorjáztak. Káprázatos jelenség volt. És számomra meglepetés.

– Lina – szólalt meg, gondosan formálva a nevem hangjait. – Hát megérkeztél. Milyen volt a repülőutad?

Egy lábamról a másikra álltam. Valaki igazán bemutathatna minket egymásnak, nem? – Minden rendben volt. Bár az utolsó átszállás utánit hosszúnak éreztem.

– Annyira örülünk, hogy itt vagy végre! – Felvillantotta a mosolyát, aztán beállt a kínos csend.

Végül tettem egy lépést előre. – Szóval… te vagy Howard felesége?

Howard és Sonia egymásra néztek, aztán egyszerre robbant ki belőlük a nevetés.

Lina Emerson. A zseniális komika.

Howard abbahagyta a vihorászást. – Lina, ő itt Sonia. A temető helyettes gondnoka. Képzeld csak, régebb óta dolgozik itt, mint én.

– Ugyan, csak néhány hónappal korábban érkeztem – mondta Sonia a szemeit törölgetve. – Howard mindig úgy beszél rólam, mint valami őskövületről. Egyébként az én házam is itt van a birtokon, kicsit közelebb az emlékműhöz.

– És hány ember él itt?

– Csak mi ketten. Illetve már hárman – felelte Howard.

– Valamint körülbelül négyezer katona – tette hozzá Sonia vigyorogva. Howardra hunyorított, én pedig pont elkaptam a pillanatot, ahogy az apám tettetett dühvel végigfuttatta az egyik ujját a torkán. Szavak nélküli kommunikáció. Remek.

Sonia mosolya elhalványult. – Nem vagy éhes, Lina? Lasagnát készítettem.

Szóval ezért ez az illat. – Ami azt illeti, elég éhes vagyok – ismertem be. Enyhe kifejezés.

– Jól van. A specialitásommal rukkoltam elő: lasagna extra-fokhagymás fokhagymás kenyérrel.

– Igen! – mondta Howard, és úgy lökte a karját diadalmasan a levegőbe, ahogyan The Price Is Right tévéműsorban szereplő örömködő háziasszonyok. – Ne feledd, te döntöttél úgy, hogy elkényeztetsz minket!

– Különleges este a mai, ezért azt gondoltam, hogy beleadok apait-anyait. Lina, te most biztosan kezet akarsz mosni. Az ebédlőben várunk rád, ott tálalom a vacsorát.

Howard a nappali túlsó végébe mutatott: – Arra találod a fürdőszobát.

Bólintottam, aztán letettem a hátizsákomat a legközelebbi székre, és szabályosan kimenekültem a szobából. Az icipici fürdőszobában csupán egy vécének és egy mosdókagylónak jutott hely – megnyitottam a csapot, és olyan forróra állítottam, amilyet még képes voltam elviselni, majd a mosdó szélén árválkodó szappandarabkával lesikáltam a kezemről a hosszú repülőutakon ráragadt koszt.

Közben vetettem egy pillantást a tükörképemre, és felsóhajtottam. Pont úgy festettem, mint akit keresztülvonszoltak három különböző időzónán. Napbarnított bőröm most sápatag-sárgás volt, a szemeim alatt sötét karikák húzódtak. És a hajam. Minden tekintetben sikerült megcáfolnia a fizika alaptörvényeit. Benedvesítettem a kezem, és megpróbáltam lesimítani a fürtjeimet, de ettől még jobban bevadultak. Végül feladtam. Ugyan mit számít, ha úgy nézek is ki, mint egy sündisznó, aki épp most hajtott fel egy Red Bullt? Elvégre az apáknak olyannak kell elfogadniuk a gyerekeiket, amilyenek, nem igaz?

Kintről zene hangját hallottam felcsendülni, mire a nyugtalanságom az egekbe szökött. Valóban szükségem van nekem erre a vacsorára? Talán elvonulhatnék valamelyik szobába, hogy megemésszem ezt az egész temető-dolgot. Ha egyáltalán sikerül. Ám ekkor a gyomrom tiltakozásképpen nagyot kordult. Muszáj ennem valamit.

– Itt is van – mondta Howard, és felemelkedett a székről, ahogy besétáltam az ebédlőbe. Az asztalt piros kockás abrosz borította, és egy számomra többé-kevésbé ismerős rockdallam szólt egy iPodból, az előszobából. Becsúsztam a velük szemben lévő székbe, és Howard is visszaült.

– Remélem, éhes vagy. Sonia nagyszerű szakács, szerintem pályát tévesztett. – Most, hogy már nem magukban voltak, apám sokkal felszabadultabban viselkedett.

Sonia ragyogott a dicsérettől. – Semmiképpen. Az én végzetem ide, az emlékműhöz köt.

– Tényleg jól néz ki. – A „jó” ebben az esetben azt jelentette: bámulatos. Egy tál gőzölgő lasagna mellett kosárnyi vastagon szelt fokhagymás kenyér illatozott, a salátástál pedig telis-tele paradicsommal és friss, roppanós salátával. Alig tudtam megállni, hogy ne vessem rá magam az ételre.

Sonia felvágta a lasagnát, és egy nagy, krémes-szaftos kockát pakolt belőle a tányérom közepére. – Szolgáld ki magadat kenyérrel és salátával. Buon appetito.

– Buon appetito – visszhangozta Howard.

– Buon appe… akármi – mormoltam.

Amint mindenki előtt ott gőzölgött az étel, felkaptam a villámat, és azonnali támadást intéztem a lasagnám ellen. Tisztában voltam vele, hogy leginkább egy vad masztodonra emlékeztetek, ám miután egy teljes napig a repülőutakon felszolgált menüvel kellett beérnem, képtelen voltam visszafogni magam. Azok az adagok ott miniatűrök voltak! Amikor végül felemeltem a fejemet, hogy némi levegőhöz jussak, Sonia és Howard tekintetének kereszttüzében találtam magam, sőt mintha Howard egyenesen megütközve nézett volna rám.

– Nos, Lina, mivel szoktad tölteni az idődet? – szegezte nekem a kérdést Sonia.

Megragadtam a szalvétámat. – Azon kívül, hogy megrémítem az embereket az étkezési szokásaimmal?

Howard kuncogni kezdett. – A nagyanyádtól tudom, hogy szeretsz futni. Azt mondta, hetente lefutsz olyan negyven mérföldet, és reméled, hogy ezt az egyetemen is folytathatod.

– Nos, ez megmagyarázza az étvágyat – jegyezte meg Sonia, és kimért egy újabb adagot, én pedig hálásan nyújtottam felé a tányéromat. – Egyesületben is sportolsz?

– Régebben igen. Tagja voltam a területi terepfutó csapatnak, de kimaradtam, miután kiderült…

Várakozóan néztek rám.

– …anya betegsége. Az edzések rengeteg időt vettek el tőlünk, és a versenyekre sem akartam elutazni a városból.

Howard bólintott. – Véleményem szerint a temető kiváló hely futók számára. Nagy tér van itt, és jó minőségű utak. Valamikor rengeteget futottam erre én is. Amíg kövér és lusta nem lettem.

Sonia a szemét forgatta. – Ugyan már! Ha akarnál sem tudnál meghízni. – Azzal felém tolta a fokhagymás kenyérrel teli kosarat. – Tudtad, hogy anyukáddal barátnők voltunk? Olyan bájos teremtés volt! Annyira tehetséges és élettel teli!

Nem, mert erről sem beszélt nekem. Lehetséges, hogy valamiféle bonyolult emberrabló projekt áldozatául estem? Habár az emberrablók megetetnének-e a világ legjobb lasagnájával? És még a receptet is elkunyerálhatom tőlük.

Howard megköszörülte a torkát, én pedig visszatértem a valóságba. – Bocsánat. Hm, nem. Sohasem említett téged.

Sonia kifejezéstelen arccal bólintott, mire Howard ránézett, majd vissza rám. – Most már biztosan nagyon fáradt lehetsz. Esetleg szeretnél felhívni valakit? Küldtem SMS-t a nagymamádnak, amikor a repülőgéped leszállt, de ha gondolod, nyugodtan fel is hívhatod. A mobilomról külföldre is lehet telefonálni.

– Beszélhetek Addie-vel?

– A barátnőddel, akinek a családjával laktál?

– Igen. De itt van a laptopom. És a FaceTime-on tudunk beszélni.

– Nem biztos, hogy ma este fel tudsz menni az internetre. Olaszország nincs a helyzet magaslatán, ami a technológiát illeti. Az internetkapcsolatunk egész nap elég lassú. Holnap idejön valaki, és megnézi, addig is használhatod a telefonomat.

– Köszi.

Howard eltolta magát az asztaltól. – Kér valamelyikőtök egy kis bort?

– Én kérek – mondta Sonia.

– És te, Lina?

– Ó, hát… valójában én még kiskorú vagyok.

A férfi elmosolyodott. – Olaszországban nincs korhoz kötve, mikortól fogyaszthatsz alkoholt, szóval errefelé ez másképp működik. De természetesen nem kell innod, ha nem akarsz.

– Akkor most inkább kihagyom.

– Rögtön jövök – felelte erre Howard, és a konyha felé vette az irányt.

Ezután körülbelül tíz másodpercig csend honolt a szobában, majd Sonia letette a villáját. – Nagyon örülök, hogy itt vagy nálunk, Lina. És szeretném, ha tudnád: engem megtalálsz itt a szomszédban, ha szükséged lenne valamire, rendben?

– Köszi. – A tekintetemet egy pontra függesztettem, közvetlenül a bal válla fölött. A felnőttekben túlteng az igyekezet a jelenlétemben. Azt hiszik, ha nagyon kedvesek hozzám, elfedhetik a szomorú valóságot, hogy elvesztettem az anyukámat. Ez valóban kedves gesztus tőlük, ugyanakkor szörnyű is.

Sonia a konyha felé pillantott, aztán halkan így szólt: – Szeretném megkérdezni tőled, hogy átjönnél-e hozzám holnap valamikor. Lenne ott számodra valami.

– Micsoda?

– Majd akkor beszélünk róla. Ma este inkább próbálj meg berendezkedni.

Megráztam a fejemet. Egyáltalán nem terveztem ugyanis semmiféle berendezkedést. Még kipakolni sem szándékoztam a bőröndből.

Vacsora után Howard ragaszkodott hozzá, hogy felvigye a bőröndömet az emeletre. – Remélem, tetszik a szoba. Pár héttel ezelőtt felújítottam, kifestettem – szerintem egészen jól sikerült. Az ablakokat nyáron általában nyitva hagyom – sokkal hűvösebb van így –, de te nyugodtan becsukhatod, ha úgy tetszik. – Gyorsan beszélt, mintha előzőleg begyakorolta volna a mondókáját. Közben letette a csomagomat az első ajtó elé.

– A fürdőszobát a hall túlvégén találod, bekészítettem neked új szappant és sampont is. És tudasd velem, mire van még szükséged, holnap megveszem, rendben lesz így?

– Persze, rendben.

– Ahogy már említettem, az internet eléggé akadozik, de ha mégis szeretnéd kipróbálni, Amerikai Temető a hálózatunk neve.

Ez csak természetes ezen a helyen. – És mi a wifi-jelszó?

– Az Eltűntek Fala.

– Az Eltűntek Fala – ismételtem meg. – Ez mit jelent?

– A Fal az emlékmű része. Rengeteg kőtábla, rávésve mindazon katonák nevei, akiket eltűntnek nyilvánítottak, és nem tudtak eltemetni. Ha gondolod, holnap megmutathatom.

– Neeem, köszönöm. Nos, eléggé elfáradtam, úgyhogy… – Az ajtó felé araszoltam.

Howard értette a célzást. Átadta a mobilját, meg egy darab papírt. – Tessék, leírtam neked, hogyan tudsz telefonálni az Államokba. Be kell pötyögni az ország és a terület hívószámát is. És nyugodtan szólj, ha segítségre van szükséged. – A zsebembe süllyesztettem a cetlit.

– Jó éjszakát, Lina!

– Jó éjszakát!

Azzal megfordult, és a hallon keresztül elindult visszafelé, én pedig kinyitottam az ajtót, bevonszoltam a bőröndömet a szobába, majd megkönnyebbülten felsóhajtottam, hogy végre egyedül lehetek. Nos, valóban itt vagy, gondoltam magamban, csupán te és négyezer új barátod. Észrevettem az ajtón a zárat, és jóleső megelégedettséggel elfordítottam. Katt. Ezután lassan megfordultam, miközben megpróbáltam felkészíteni magam a látványra, amit Howard egész jóként jellemzett. Ám attól, ami a szemem elé tárult, földbe gyökerezett a lábam. Mert hűha!

A szoba egyszerűen tökéletes volt. Az éjjeliszekrényre helyezett bűbájos lámpa meleg fényt sugárzott, az antiknak tetsző ágyat díszpárnák tucatjai borították. Egy festett íróasztal és egy komód a szoba két szemközti oldalán foglalt helyet, az ajtó mellett pedig nagy, ovális tükör függött a falon. Még néhány üres képkeret is állt az éjjeliszekrényen és a komódon, mintha csak arra várnának, hogy megtöltsem őket az emlékeimmel.

Annyira jellemző volt rám ez a szoba! Mégis hogyan lehetséges, hogy valaki, aki még csak nem is találkozott velem, ilyen tökéletesen rendezze be a szobámat? Talán még jól is alakulhatnak a dolgok…

Ekkor fuvallat lopódzott be a szobába, és a nagy, nyitott ablakra irányította a figyelmemet. Egészen megfeledkeztem a hitvallásomról: Ha valami túl szépnek tűnik, hogy igaz legyen, valószínűleg nem is igaz. Az ablakhoz mentem, és kidugtam rajta a fejemet. A sírkövek úgy ragyogtak a holdfényben, mint megannyi fogsor; minden sötét és hátborzongatóan csöndes volt. Elképesztő látványt nyújtott.

Visszahúztam a fejemet, aztán előhúztam egy cetlit a zsebemből. Ideje megtervezni a szökésemet.

2. fejezet

SADIE DANES TALÁN az egyik legborzalmasabb ember a Földön, az én szívemben mégis különleges helyet foglal el.

Végül is neki köszönhetem a legjobb barátomat.

Hetedik osztályban történt, tanév elején – Addie épp akkor költözött Seattle-be Los Angelesből. Egyik nap tesióra után meghallott Sadie egy elejtett megjegyzését arról, hogy néhány osztálytársunknak nincs szüksége melltartóra. Mondjuk hetedikben talán ha egy százalékunknak volt szüksége melltartóra. És tegyük hozzá, éppen én voltam az, akinek egyáltalán nem volt szüksége rá, így aztán mindenki tudta, hogy Sadie rám célzott. Míg én megpróbáltam figyelmen kívül hagyni az egészet (vagyis a homokba, akarom mondani az öltözőszekrényembe dugtam a fejem, és buzgón nyeltem vissza a könnyeimet), addig Addie nem volt rest a kinyújtott karjával elkaszálni Sadie-t, amint az kifelé ment az öltözőből. Azon a napon állt ki értem először, és azóta sem hagyott magamra soha.

– Húzz el innen, ez biztos Lina lesz. – Addie hangja távolinak tetszett, valószínűleg eltartotta a telefont a fülétől.

– Halló? – mondta aztán a készülékbe.

– Addie, én vagyok az.

– Lina! WYATT, MÁR MONDTAM NEKED, HOGY HÚZZÁL INNEN! – Elfojtott üvöltést hallottam, mintha egy mexikói késelős csetepaté fültanúja lettem volna a barátnőm és az egyik bátyja között. Addie-nek három bátyja volt, és ahelyett, hogy babusgatták volna a húgukat, a srácok teljes egyetértésben úgy kezelték őt, mint egy fickót. Ez a tény sok mindent megmagyarázott Addie személyiségéről.

– Bocs – mondta, miután újból a telefon közelébe került. – Wyatt egy idióta. Valaki áthajtott a telefonján, a szüleim pedig kitalálták, hogy osztozzunk meg az enyémen. De nem érdekel, mi történt, és nem fogom megadni a telefonszámomat a barlanglakó haverjainak.

– Ugyan már, nem is olyan szörnyűek!

– Fejezd be! Tudod, hogy azok. Tegnap este arra mentem be a konyhába, hogy az egyikük épp a gabonapelyhünket eszi. Beleöntött egy egész dobozzal egy keverőtálba, és merőkanállal ette. Szerintem Wyatt nem is tudott erről, otthon sem volt.

Elmosolyodtam, és egy pillanatra behunytam a szemem. Ha Addie szuperhős volna, a szuperképessége abban nyilvánulna meg, hogy a legjobb barátnőjét mindig sikerül felvidítania. A temetés utáni komor, sötét hetekben ő volt az, aki rávett, hogy mozduljak ki a házból, és neki köszönhetem, hogy nem feledkeztem meg olyan dolgokról, mint az evés és a zuhanyozás. Addie az a fajta barát, akit talán meg sem érdemlek.

– Hé, álljunk le! Mégis miért pazaroljuk a drága időnket Wyattre és a barátaira? Felteszem, hogy már találkoztál Howarddal.

Kinyitottam a szemem. – Mármint az apámmal?

– Nem vagyok hajlandó így nevezni. Két hónappal ezelőtt még azt sem tudtuk, hogy a világon van.

– Szerintem még hat hete sem tudtuk – mondtam erre.

– Lina, ne csigázz! Meséld már el: milyen?

Vetettem egy pillantást a szobám ajtaja felé. Még mindig szólt lentről a zene, de amúgy is lehalkítottam volna a hangomat. – Legyen elég annyi, hogy ki kell szabadulnom innen. Most azonnal.

– Ezt meg hogy érted? Csak nem görény a pasas?

– Nem, egész jó fej. Olyan magas, mint egy profi kosaras, ami elég meglepő. De nem is ezzel van a baj. – Ekkor vettem egy mély lélegzetet a drámai hatás kedvéért. – Hanem hogy egy temető gondnoka. Egy temetőben kell laknom.

– MICSODA?

Ami azt illeti, fel voltam készülve a barátnőm viharos reakciójára, ezért is tartottam a telefont vagy tíz centire a fülemtől.

– Tényleg egy temetőben kell laknod? Akkor ő egy amolyan sírásó? – Addie az utolsó szavakat már suttogva ejtette ki.

– Nem hiszem, hogy manapság temetnének itt. A sírok mind a második világháborúból valók.

– Ó, persze, így mindjárt más! Lina, ki kell hoznunk téged onnan. Ez így nem tisztességes. Először is elveszítetted az anyukádat, azután elküldtek a világ túlsó felére egy pasashoz, aki állítólag az apád. Most meg kiderül, hogy egy temetőben él. Ez már több a soknál!

Leültem az íróasztalhoz, és a görgős székkel az ablakhoz araszoltam. – Hidd el, ha sejtem, hogy mi vár itt rám, tiltakoztam volna. Mert ez a hely fura. Fejfák mindenhol, ameddig a szem ellát, és mintha távol lennék a civilizációtól. Idefelé jövet láttam néhány házat az út mentén, de azt leszámítva úgy tűnik, csupa erdő veszi körül a temetőt.

– Ne is mondd tovább! Azonnal indulok, és kihozlak onnan. Mennyibe kerül a repülőjegy? Háromszáz dollárnál több? Mert csak ennyim maradt, miután feldöntöttük azt a tűzcsapot.

– Á, nem volt az olyan súlyos!

– Ezt mondd meg a szerelőnek is. Úgy tűnik, az egész lökhárítót le kell cserélni. Ja, és az egész a te hibád. Ha nem izegtél-mozogtál volna annyit, én is kibírtam volna mozdulatlanul.

Elvigyorodtam, és törökülésbe helyezkedtem. – Talán mégsem az én hibám, ha képtelen vagy megülni a fenekeden, valahányszor a régi Britney Spears-számok szólnak a rádióban. Viszont ha szükséged lenne pénzre – a nagyszüleim kezelik az örökségemet, de kapok havi járadékot.

– Nem, dehogy, nem azért mondtam. Épp neked van szükséged pénzre, hogy haza tudj utazni Olaszországból. A szüleim biztosan támogatni fogják az ötletet, hogy megint itt élj velünk. Anya szerint jó hatással vagy rám. Egy hónapba telt, mire napirendre tért a tény felett, hogy te kérés nélkül is beteszed a mosogatógépbe a tányérodat és poharadat.

– Akkor tényleg figyelemre méltó lehetek.

– A számból vetted ki a szót. Oké, hamarosan beszélek velük. Csak megvárom, míg anya lecsillapodik. Tudod, elvállalta ezt az adománygyűjtést Wyatt focicsapata számára, és gondolhatod, hogy ő végezte a kezdőrúgást. Túl sokat aggódik, de tényleg. Tegnap este is teljesen kiborult, amikor egyikünk sem ette meg a rakott tésztáját.

– Pedig én szeretem az anyukád rakott tésztáját. Tonhalat is tett bele, ugye?

– Uh, dehogy szereted! Csak azért etted meg, mert ki voltál éhezve a másfél kilométeres futás után. Azonkívül te mindent megeszel.

– Ez igaz – ismertem be. Visszahelyeztem a lábam a padlóra. – De, Addie, ne feledd, hogy elsősorban a nagymamámat kell meggyőznünk. Ő ugyanis áldását adta rá, hogy itt éljek.

– Ami teljes egészében képtelenség. Ugyan mi értelme elküldeni téged a világ túlsó felére egy idegenhez? A nagymamád ráadásul nem is ismeri az apádat.

– Szerintem nem tudta, mi mást tehetne. Amikor a reptérre kísért, említette, hogy a nagypapámmal beköltöznének egy idősek otthonába. Egyre nehezebb őt ellátnia.

– Ami egy újabb ok, hogy velünk élj. – Kifújta a levegőt. – Nyugi, bízd csak rám Rachelle nagyit. Majd elviszem, és veszünk tejkaramellát, amit az idősek szeretnek, közben pedig megbeszéljük, miért is a Bennett-ház a legmegfelelőbb lakóhely a számodra.

– Kösz, Addie. – Elhallgattunk, a közöttünk beálló rövid csendet betöltötte a bogarak ciripelése és Howard zenéje. Hirtelen úgy éreztem, akár a telefonkábelen is visszakúsznék Seattle-be, most rögtön. El sem tudtam képzelni, hogy fogom túlélni ezt az egészet Addie nélkül.

– Mi az, megkukultál? Talán ott van a Sírásó?

– A szobámban vagyok, de van egy olyan érzésem, hogy kihallatszik, amit beszélek. Nem is tudom…

– Remek! Tehát még beszélned sem szabad. Akkor találjunk ki egy jelszót, hogy tudjam, minden oké veled. Ha túszul ejtettek, mondd azt, hogy… barázdabillegető.

– Barázdabillegető? Én úgy tudtam, hogy ilyen esetekben minél hétköznapibb szavakat kell használnunk.

– Francba. Össze vagyok zavarodva. Szóval fogva tartanak vagy nem?

– Nem, Addie. Senki sem tart fogva. – Felsóhajtottam. – Hacsak nem az ígéretem, amit anyának tettem.

– Jó, jó, de számít-e az ígéret, ha csupán hamis szándékkal tetted? Már ne is haragudj, de az anyukád nem igazán volt tisztában vele, mi vár rád Olaszországban.

– Igen, tudom. – Azzal kifújtam a levegőt. – Mégis azt remélem, hogy megvolt rá az oka, amiért ideküldött.

– Talán.

A vállam felett kinéztem az ablakon. A hold lefölözte a lombok sötét vonulatát, és el kellett ismernem, hogy gyönyörű látvány. – Jobb, ha most megyek. Howard mobilján hívtalak, és biztos egy vagyonba kerül.

– Rendben van. Hívj, amint tudsz! És tényleg nem kell aggódnod. Hamarosan kihozunk onnan.

– Kösz, Addie. Holnap remélhetőleg tudunk beszélni a FaceTime-on.

– Oké, várni foglak a számítógépen. Hogy köszönnek el Olaszországban? Choo? Chow?

– Fogalmam sincs.

– Jaj, dehogynem. Hiszen te álmodoztál folyton arról, hogy körbeutazod a világot.

– A szia és a viszlát is ciao.

– Tudtam. Ciao, Lina.

– Ciao.

A hívás megszakadt, mire letettem a telefont az íróasztalra. Éreztem, hogy fojtogat a sírás – nagyon hiányzott a barátnőm.

– Lina?

– Howard! – Szinte átestem a széken. Csak nem hallgatózott?

Talpra kecmeregtem, aztán résnyire kinyitottam a szobám ajtaját. Howard a hallban állt, és egy halom összehajtogatott fehér törülközőt tartott a kezében. A többrétegnyi fehérség úgy festett, mint egy esküvői torta.

– Remélem, nem szakítottalak félbe – mondta gyorsan. – Csak épp eszembe jutott, hogy megígértem neked ezeket itt.

Kíváncsian tanulmányoztam az arcát, ám azon nem tükröződött semmilyen érzelem. Láthatóan nehezen épült ki köztünk az érzelmi kötelék – a vérségi kötelék ellenére is. Fogalmam sem volt, vajon meghallott-e valamit az Addie-vel folytatott beszélgetésemből.

Egy pillanatig haboztam, majd kitártam az ajtót, és átvettem a törülközőket. – Köszönöm. És tessék, itt a telefonod. – Azzal felkaptam az íróasztalról, és átnyújtottam neki.

– Nos… mit szólsz hozzá?

Elpirultam. – Mihez is?

– A szobádhoz.

– Ó. Hát az nagyszerű. Igazán kellemes.

Hatalmas, megkönnyebbült vigyor ült ki az arcára. Határozottan az est első, őszinte vigyora volt – kissé féloldalasra sikeredett –, Howard pedig végre fellélegzett.

– Akkor jó. – Nekidőlt az ajtókeretnek. – Tudom, hogy az ízlésem nem a legjobb, de azt akartam, hogy szép legyen a szobád. Egy barátom segített lefesteni az íróasztalt és a komódot, aztán Soniával rábukkantunk a tükörre a bolhapiacon.

Uhh. Hirtelen megjelent előttem a kép, ahogy az apám végigbandukol Olaszországon, hogy olyan holmikat gyűjtsön be, amikről úgy gondolja, tetszenének nekem. Mi ez a hirtelen érdeklődés? Tudtommal születésnapi üdvözletet sem küldött soha.

– Igazán nem kellett volna ennyit fáradoznod – mondtam neki.

– Nem volt fáradság. Tényleg.

Újból elmosolyodott, majd hosszú, kényelmetlen csend telepedett ránk. Egész este úgy éreztem magam, mintha vakrandin lennék egy vadidegennel, akivel egyetlen közös vonásunk sincs. Nem, még rosszabb. Hiszen bennünk volt közös. Csak éppenséggel nem beszélgettünk róla. És vajon mikor fogunk róla beszélgetni?

Remélem, sohasem kerül rá sor.

Howard biccentett. – Nos, akkor jó éjszakát, Lina!

– Jó éjszakát!

A léptei elhalkultak, amint végigment a hallon, én pedig újból becsuktam és bezártam a szobám ajtaját. A tizenkilenc órás utazás megtette a hatását: szörnyű migrénem támadt. Ideje befejeznem ezt a napot.

A törülközőket a komódra pakoltam, aztán lerúgtam a cipőmet, és egy ugrással az ágyra vetettem magam, mire a díszpárnák szerteszét ugrottak alólam. Végre-valahára. Az ágy pontosan olyan puha volt, mint amilyennek első ránézésre tűnt, az ágynemű pedig úgy illatozott, mint amikor anya annak idején a szabadban szárította azokat. Bevackoltam magam, aztán lekapcsoltam a lámpát.

Hangos nevetés tört fel a földszintről. A zene még mindig teljes erővel szólt, ők pedig vagy mosogattak, vagy zajos, szobai krikettet játszottak – de kit érdekelt? Az után a nap után bárhol képes lettem volna elaludni.

Épp, amikor besodródtam a homályos, félig már alvós fázisba, Howard hangja hirtelen visszarántott az éber valóságba.

– Nagyon csendes lány.

Kipattant a szemem.

– Azt hiszem, az előzmények ismeretében ezen nincs mit csodálkozni – válaszolta Sonia.

Mozdulatlanná dermedtem. Úgy tűnt, Howard nem volt tisztában vele, hogy a hang áthatol a nyitott ablakokon.

Mindenesetre lehalkította a hangját. – Hát persze. Azért mégis meglepetésként ért. Hiszen Hadley annyira…

– Élettel teli volt? Mert az volt. Viszont Lina valóban meglepetésként érhetett. Kicsit sem csodálkoznék, ha kiderülne, hogy örökölt valamennyit az anyja vonzerejéből.

A férfi halkan felnevetett. – Vonzerő. Így is lehet mondani.

– Csak adj neki egy kis időt.

– Persze, úgy lesz. És még egyszer kösz a vacsorát – isteni volt.

– Szívesen. Úgy tervezem, hogy holnap délelőtt beugrom a látogatók központjába. Bent leszel az irodában?

– Igen is, meg nem is. Szeretnék korán végezni, hogy aztán bevigyem Linát a városba.

– Hm, jól hangzik. Jó éjt, főnök! – Sonia léptei alatt ropogtak a kavicsok a felhajtón, s egy pillanattal később a bejárati ajtó kinyílt, majd újból bezárult.

Kényszerítettem magam, hogy behunyt szemmel feküdjek tovább, de pezsgett a vér az ereimben. Mégis mire számított Howard? Azt hitte, talán el leszek ragadtatva, amiért egy számomra vadidegen emberhez kell költöznöm? Rajongani fogok az ötletért, hogy egy temetőben éljek? Nem titok, hogy egyáltalán nem akartam idejönni. Csakis akkor egyeztem bele, mikor a nagymamám előállt az aduásszal: De hát megígérted az anyukádnak.

És miért kellett csendesnek neveznie? Gyűlöltem, ha ezt állították rólam. Az emberek ezt mindig úgy mondták, mintha valamiféle hiányosságom volna: csak mert nem mutattam ki rögtön az érzelmeimet, a gondolataimat, barátságtalannak, arrogánsnak hittek. Anya viszont megértett. Lehet, hogy lassan engedsz fel, de ha egyszer megtörténik, sugárzol és melegség árad belőled.

Könnyek szöktek a szemembe, megfordultam, és a párnába temettem az arcomat. Most, több mint hat hónap után néha akár órákig is el tudom hitetni magammal, hogy minden oké nélküle. De aztán elmúlik az önáltatás. Mert mindig rá kell ébrednem, hogy a valóság pont olyan rideg és kérlelhetetlen, akár a tűzcsap, amibe Addie-vel belerohantunk.

És nekem az egész hátralévő életemet anya nélkül kell leélnem. Ez a valóság.

3. fejezet

– NÉZD, NYITVA AZ ABLAK. biztosan van bent valaki.

A hang gyakorlatilag a fülem mellett szólalt meg, mire hirtelen felültem az ágyban. Hol is vagyok? Ja. Hát persze. Egy temetőben. Csak most ömlött a napfény, és a szobámban lehetett vagy 500 fok – plusz/mínusz száz.

– Szerinted nem írták ki valahová, merre kell itt menni? – Egy nő hangját hallottam, akcentusa olyan jellegzetes volt, mint a BBQ-szósz íze.

Egy férfihang válaszolt: – Gloria, ez a ház úgy néz ki, mint egy privát lakhely. Nem hiszem, hogy itt kellene járkálnunk

– Ha-hóó! Hallóó! Van itthon valaki?

Lerúgtam magamról az ágyneműt, kiugrottam az ágyból, aztán átgyalogoltam a díszpárnákon. Még mindig az előző napi ruha volt rajtam. Annyira fáradt voltam, hogy a pizsama mint olyan eszembe sem jutott.

– Hallóó! – kezdte rá megint a női hang. – Van itt valaki?

Sietve kontyba tekertem a hajam, nehogy elijesszem a látogatókat, aztán az ablakhoz mentem, és megláttam a két embert, akik pontosan illettek a hangjukhoz. A nőnek paprikapiros haja volt, és magas derekú rövidnadrágot viselt, a férfi halászkalapot húzott a fejére, és hatalmas fényképezőgép lógott a nyakában. Na és az övtáskáról sem feledkeztek meg. Kis híján felvihogtam. Addie-vel egyszer megnyertünk egy jelmezversenyt, amikor Tré Turistáknak öltöztünk be. Mintha csak róluk mintáztuk volna őket.

– Helló – mondta lassan a valódi Tré Turista(nő). Aztán rám bökött. – Beszélsz angolul?

– Én is amerikai vagyok.

– Hála istennek! Éppen Howard Mercert, a főgondnokot keressük. Hol találjuk?

– Nem tudom. Még… új vagyok itt. – Akaratlanul is az elém táruló tájra emeltem a tekintetem. A fák az ablakom előtt élénk, bársonyos zöldben pompáztak, az ég pedig olyan kéken tündökölt, amihez foghatót sohasem láttam. De ez még mindig egy temető. Elismételtem magamban: Még. Mindig. Egy. Temető.

A Tré Turistanő a férfira nézett, aztán vissza rám. Kezét csípőre vágta, mintha csak azt közölte volna velem: Ilyen könnyen nem szabadulhatsz meg tőlem.

– De megnézhetem, itthon van-e egyáltalán.

– Ez a beszéd – vágta rá a nő. – Addig kimegyünk a ház elé.

Elhúztam a cipzárt a bőröndömön, előkaptam belőle egy trikót és egy futósortot, átöltöztem, aztán lerobogtam a földszintre. A ház fő szintje nem volt túl tágas, és Howard szobáján kívül már csak a dolgozószobát nem láttam. Itt a falakat bekeretezett Beatles-albumok és fényképek borították, és az egyiket, amelyiken Howard a barátaival vödörrel vizet locsol egy hatalmas, lenyűgöző elefántra, alaposan megszemléltem. Apám zsebes nadrágot viselt, a fején szafarikalap volt – pont úgy nézett ki, mint valamelyik ismeretterjesztő természetfilm főszereplője. Howard vadállatokat fürdet. Láthatóan nem azzal töltötte az elmúlt tizenhat évet, hogy csak ücsörgött, és azon kesergett, mennyire hiányzik is neki a lánya és a régi szerelme.

– Bocs, Tré Turisták, de Howard felszívódott. – Elindultam kifelé, hogy közöljem Tréékkel, hogy nem segíthetek, ám amikor befordultam a nappaliba, akkorát ugrottam, mintha legalábbis egy elektromos vezetékre léptem volna. A nő kint várt rám, viszont nekinyomta az arcát az ablaküvegnek, és úgy bámult be a szobába, mint valami óriási bogár.

– Gyere csak ide! – formálta a szájával a szavakat, miközben a bejárati ajtó felé mutogatott.

– Szórakozik velem? – kaptam a kezem a szívemhez, ami vadul vert a mellkasomban. Azt hittem, egy temetőben sokkal… nyugisabb az élet. Vagy békésebb. Na jó, már viccelődöm. És rosszallásomat fejezem ki az első temetői viccem miatt.

Kinyitottam az ajtót, mire a nő hátrált néhány lépést.

– Sajnálom, kedvesem. Csak nem ijesztettelek meg? Úgy néztél rám, mintha kísértetet láttál volna. – A nő felragasztható névcédulát viselt: HELLÓ, A NEVEM GLORIA.

– Csak nem számítottam rá, hogy… benéz az ablakon. – Megráztam a fejemet. – Sajnálom, de Howard nincs itt. De mondott valamit arról, hogy van egy irodája, ott talán megtalálják.

Gloria bólogatott. – Aha, aha. Nos, van itt egy probléma, babám. Csupán három óránk van, amíg a turistabusz visszajön értünk, és addig alaposan körül akarunk nézni. És nem hiszem, hogy így lesz elég időnk felkutatni Mr. Mercert.

– Jártak már a látogatók központjában? Dolgozik ott egy nő, aki talán tudja, hol van.

– Én megmondtam neked, hogy oda kellene mennünk – szólalt meg erre a férfi. – Ez egy lakóház.

– Melyik épület a látogatói központ? – kérdezte Gloria. – Az amelyik a bejárat mellett van?

– Sajnálom, de nem tudom. – Valószínűleg azért nem, mert előző este annyira bepánikoltam, hogy rám meredő seregnyi sírkőn kívül semmit sem vettem észre.

A nő erre felvonta az egyik szemöldökét. – Nos, igazán sajnálom, hogy raboljuk az idődet, angyalom, de biztos vagyok benne, hogy jobban ismered ezt a helyet, mint két turista Alabamából.

– Valójában, nem.

– Tessék?

Felsóhajtottam, és vetettem még egy reménykedő pillantást a házra, de az néma volt, akár a sír. (Huhh! Ez már a második temetői viccem.) Azt hiszem, kénytelen leszek belevetni magam ebbe az egy-emlékhelyen-élek-dologba. Kiléptem a verandára, aztán behúztam magam mögött az ajtót. – Nem igazán tudom, merre kell menni, de megpróbálok segíteni.

Gloria arcára üdvözítő mosoly ült ki. – Gracie.

Elindultam lefelé a lépcsőn, nyomomban a két turistával.

– Úgy tűnik, gondját viselik ennek a helynek – állapította meg Gloria. – Milyen szép itt minden!

És igaza is volt. A pázsit úgy zöldellt, mintha csak festették volna, és jószerével minden sarkon állt egy csoport olasz és amerikai zászló gyönyörű, filmdíszletbe illő virágokkal körülvéve. A sírkövek fehéren szikráztak, és nappal korántsem tűntek olyan félelmetesnek. Ettől függetlenül… számomra még mindig azok voltak.