Borítószöveg

A török bestseller-szerző első könyve végre magyarul!

1905 szeptembere: Az angol kém, Avinas Pillai megérkezik az izmiri kikötőbe. Nem sejti még, hogy hamarosan olyan szerelemre lobban Edith Lamarck iránt, mely élete végéig elkíséri.

1919: A görög lányt, Panajotát szenvedély emészti. Meg sem fordul a fejében, hogy szerelme csatlakozni fog az Izmirbe bevonult görög hadsereghez, és elmegy harcolni Anatóliába.

1926: A nagy izmiri tűzvészből megmenekült Seherezádé némaságba burkolózik. Emlékszik a múltjára, van egy nagy, elmesélésre váró története, egyelőre azonban nem áll készen a beszédre.

Edith, Panajota és Seherezádé... A három nőt szoros kötelék fűzi egymáshoz, amiről azonban csak az indiai kémnek van tudomása. A háttér pedig a bornovai levanteiekkel, az európai negyedben élő görögökkel meg a haynotsbeli örményekkel benépesített, elbűvölő, tovatűnt Szmirna.

Defne Suman második regényében a régi Izmirt bebarangolva egy elfeledett világ kapuit tárja fel az olvasó előtt.

Rég volt már, amikor egy hajnalon a Bülbül utcai ház kertjében ájultan rám találtak, és megmentettek. Talán egy vagy két éve. Nem tudom. Az idő elveszítette jelentőségét. S bár nem jártam ki elveszett városom rommá lett utcáira, mégis minden elszenvedett fájdalom és veszteség dacára fiatal voltam, és fiatalságom vad erejével kapaszkodtam az életbe, elfogadva, hogy e török család kötelékében, mely habozás nélkül, azonnal a keblére ölelt, immár új névvel folytatódik az életem.

Egy múlt nélküli, elárvult, hangtalan, néma Seherezádé lettem.

„Életteli, érzékletes és finom.” – Elif Shafak

Defne Suman (1974) Isztambulban született. Török szociológus, regényíró, jógaoktató. Eddig kilenc kötete jelent meg. Jelenleg Athén és Isztambul között él felváltva. Magyarul ez az első regénye.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Defne Suman: Emanet Zaman

Doğan Kitap, 2016

A görög vonatkozású neveket, elnevezéseket
Konstantinos Nakos (Konsztantinosz Nakosz) ellenőrizte.

Copyright © Defne Suman, Kalem Literary Agency

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Pál Laura, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Papp Rita

A borító Adobe Stock alkalmazásával készült.

Szerzőfotó © Asli Girgin, Kalem Agency

ISBN 978-963-633-139-9

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Elekes Dóra

A szöveget gondozta Markwarth Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-633-138-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a könyv a Török Köztársaság Kulturális
és Idegenforgalmi Minisztériumának támogatásával
jelent meg a TEDA program keretében.

A hazájukból elűzötteknek

Legyen bár sötétség

vagy fény

a jázmin örökké

fehér marad.

Jórgosz Szeférisz

...számtalan történetet keríthetünk Péntek nyelve köré,
de az igazi történet akkor is ott rejtőzik Péntekben,
aki néma.

J. M. Coetzee: Foe

(Babits Péter fordítása)

Mikor az elveszett város hamvait elhagytam,

a Seherezádé nevet kaptam.

S bár egy évszázad eliramlott

a születésem óta,

mégsem szakadt vége

a száz év némaságra ítélt

életemnek.

Ha béna nyelvvel is,

de elmesélek

mindent.

Hogy e romos palota tornyában

végre találjon rám a halálom.

Az első szeptember

Születésem arra az édes narancsszínű estére esik, melyen Avinaş Pillai İzmirbe{1} érkezett.

Az európai naptár az 1905. esztendőt mutatta.

Szeptember havát.

Még nem jöttem világra, mikor az Aphrodité nevű személyhajó az indiai kémmel a fedélzetén befutott a kikötőbe, ám anyám méhszáján keresztül egy reszketeg fénysugár már elhatolt hozzám abba a sötét medencébe, ahol hónapok óta lebegtem. Jártányi ereje sem volt, hogy fölkeljen. Ám erről nem a súlyom tehetett, hanem a középső- és gyűrűsujja közé csippentett szipkából szívott ópium. Fejét az ablak felé fordította, és nézte a szél karjaiban mámorittasan repdeső függönyt.

Múlt évben – vagy az azt megelőző évben talán? – a Bornova Klubban rendezett Szent Iván-napi bálon az Aydın Vasúttársaság egyik mérnökével keringőzött, és úgy repült a férfi karjában a táncparkett felett, akár ez a függöny. Mi is volt a neve? Emlékezett az angol férfi kiugró járomcsontjára, arra, hogy a rakpart északi oldalán lakott egy házban, meg a lélektelen profizmussal ejtett tánclépéseire, a nevét azonban képtelen volt felidézni. Mister? Mister Izé. Hogy is hívták? Különös név volt. Szokatlan. Fölemelte a fejét, és szippantott még egyet az ujjai között várakozó szipkából. Elsötétültek a lila karikák fekete szeme körül, miközben Mister Izé tovasiklott a fényes táncparketten.

A kikötő bejáratánál veszteglő elegáns Aphrodité másodosztályán tartózkodó Avinaş Pillai ez idő tájt sem anyámról nem tudott, sem rólam. Csukott szemmel, az alkonyi ég felé emelt orral, vadállat módjára szimatolta a levegőt. Napnyugta után a föld kiengedte egész nap visszafojtott lélegzetét, s a napokig tartó tengeri utazása során kelletlenül elviselt szén és hidegvas szaga helyett virágok és füvek kellemes aromája töltötte meg az ifjú indiai orrát. Rózsa-, citrom-, magnólia-, jázmin- meg némi mélyről szivárgó ámbraillat.

Avinaş hosszú, vékony és roppant érzékeny orra, amely az oszmán szultánok nemességét kölcsönözte ennek a barna arcnak, úgy merült el a finom illatokban, mintha ínyencfalattal törné meg a hosszú böjtöt, precízen elkülönítve minden egyes illat tónusát, rétegeit. Kiváltképp a rózsákét. Csukott szemmel is meg tudta különböztetni a piros rózsát a fehértől. A parton, a vöröses rózsaszín fényben fürdő szemközti városban élt valahol Jakumi bej. A fiatalembert egyaránt hidegen hagyta az aranyat lélegző, csillogó város meg a benne élő dámák legendás szépsége. Minden gondolata annál a félhomályos szobánál járt, amelyről Jakumi bej írt a leveleiben. Az idős alkimista a patikája mögötti műhelyben a birodalom különféle vidékeiről származó legritkább rózsafajták szirmaiból nyerte ki az esszenciát.

– Mire vár most a kapitány?

– Mindjárt indul az a teherhajó, látja? Nyilván előre akarja engedni.

A felső szinten, a villanykörtékkel megvilágított első osztályon utazó frakkos, keménykalapos urak félig szívott drága szivarjaikat rágcsálva olyan ingerülten zúgolódtak, mintha talán nem ők tették volna meg oly nagy türelemmel az Alexandriától Rodoszig, onnan Lérosz, majd Khiosz szigetén át İzmirig tartó utat.

– Az a hajó nem indul sehová, uram, nem látja, hogy egy uszály áll mellette? Tele szénnel. Még csak most pakolják föl.

– Nem arról beszéltem. Arra a hajóra gondolok, amelyikre felvonták azokat a dohánybálákat. Már húsz perce így várakozik.

– Ez a hajó nem mehet be a kikötőbe, uraim. Odabent a kikötőben túlságosan sekély a víz. A tájékozatlan kapitányok hajói itt rendre zátonyra futnak. Nincs mese, meg kell várnunk a csónakokat.

A rakpart felől érkező hangok, a villamos csilingelése, az aszfalton végiggördülő kocsikerekek zörgése és a lópatkók dobogása felidézte bennük a tengeren töltött idő alatt elfeledett örömöket. Némelyek megesküdtek volna rá, hogy még a kikötői kaszinókból kiszűrődő női kacagást is hallják. Mialatt a körülöttük hullámzó majolikakék vízben a révkalauzhajók, a szétszórt pettyekben fehérlő vitorlások, a teher- és személyhajók hangos kürtöléssel, egymást kerülgetve siklottak el, az urak percenként pillantottak láncos zsebórájukra.

– Itt rostokolni egy kőhajításnyira a parttól, ez igazán kibírhatatlan, barátom. Hol maradnak azok a csónakosok?

Avinaş hátrasétált a fedélzeten, majd megbizonyosodván afelől, hogy senki sem figyeli, összetette tenyerét a mellkasa előtt. Igaz ugyan, hogy immár a nagy brit birodalom szolgálatában ügyelnie kellett hibátlan európai megjelenésére, azért mégiscsak annak a szent életű szerzetesnek az unokája volt, aki a Himalája lábánál megbúvó kolostorok egyikében várta, hogy leszálljon rá az isteni kegyelem. Ideje volt, hogy hálát adjon a hatalmas Teremtőnek, aki vigyázott rá, amíg vesződséges napok és viharos éjjelek során át Colombo városából Port-Szaídba, onnan egy sötét vonaton Alexandriába, majd az Aphrodité fedélzetén İzmirbe jutott.

Arcát a piros fagylaltgömbként a tengerbe olvadó nap felé fordította, lehunyta a szemét.

– Om namo Sivajame. Hála néked, hatalmas Siva, amiért megóvtál minket minden balesettől, bajtól, csapástól, betegségtől, és segítettél, hogy épen-egészségben megérkezzünk ennek a gyönyörű városnak a partjára.

Gyermekkora óta rendszeresen imádkozott. Nemcsak a családja által előnyben részesített Siva istenséghez, de a fenntartó Visnuhoz, és természetesen a világ teremtőjéhez, Brahmanhoz is. Hitt abban, hogy az istenek – még a romboló és pusztító Siva is – csupa szív lények, sőt egyenesen szeretetet táplálnak iránta. Álarcok és hazugságok nélkül, pőre lélekkel járult a színük elé, a kegyelmüket kérte, ha akaratlanul vétkezett, és a szíve mélyén minden alkalommal érezte, hogy ezek az isteni lények megbocsátanak neki, és vigyázzák a lépteit.

– Ej, hatalmas Siva, a létezőt elpusztító isteni erő! Életemnek ezen új szakaszában is légy oltalmazóm, hogy rendben menjenek a dolgaim. Állj mellettem, hogy a küldetésemet sikerrel véghez vihessem, adj nekem elég erőt, képességet és értelmet hozzá. Anyámtól, apámtól, testvéreimtől tarts távol minden balesetet, bajt, kórt és betegséget. Add, hogy türelemmel viseljem mindazt, amit üdvös volna…

E pillanatban erős szél söpört végig a fedélzeten. Ez a rendszerint alkonyat előtt érkező szél híres arról, hogy még a legforróbb napokat is képes egy szemvillanás alatt lehűteni. Olykor saját erejét nem is sejtő jóságos óriásként mindent felforgat maga körül, akaratlanul felborogatja a halászbárkákat, tengernyi káromkodást vonva ezzel magára. Aznap este viszont bájosan pajkos arcát mutatta. Miután végigcirógatta a hajó zöldre festett, helyenként megkopott vaskorlátját, lekapta a keménykalapot a fiatalember fejéről, és egyenesen a lépcső aljában található üres nyugágyakhoz sodorta. Avinaş nem ugrott utána azonnal. Nagyapjától kapott neveltetése arra intette, hogy még a legfeszültebb pillanatokban is – sőt kiváltképp a legfeszültebb pillanatokban – előírásszerűen fejezze be az imáját. Szerencsétlenséget hoz, ha az ember anélkül veti magát a világi dolgokba, hogy az istenektől elbúcsúzott volna. Ezért szabályosan összetett kezét szaporán a homlokához, az ajkához majd a mellkasához érintette.

– Hatalmas Teremtőm, nagy vagy, csodákra képes. Kezedben a sorsunk. Om namo Sivajame.

Azután odaszaladt a nyugágyhoz, amely alá a kalapja begurult. Bűntudat gyötörte, amiért az imáját – ráadásul épp a kéréseknél tartva – félbeszakította.

A szél pedig, mintha csak emlékeztetni akarná, hogy az élet túl rövid és édes ahhoz, hogy a bűntudathoz hasonló súlyos érzésekre pazarolja az ember, egy lépéssel még messzebb fújta a kalapot, majd belekapott a férfi hollófekete fürtjeibe. Az ám, csakhogy olyan vastag és sűrű fürtök voltak ezek, akár a dalolva ruhát teregető örmény lányokéi! Úgyhogy a szélnek hiába volt ereje felborogatni a bárkákat, egy ilyen hajat nem bírt szétzilálni. Ezért inkább, tovább fütyörészve, besurrant a nyakánál a selyeminge alá. És bár meglehet, Avinaş bőre olyan bársonyosan kávébarna volt, akár a keleti rabszolgáké, az öltözékével mégis maga mögé utasította az elegáns Kordon negyedben sétálgató európai urakat, akiknek a kalapját oly szívesen ragadta el a szél. Ugyanakkor mégsem lehetett maharadzsa, hiszen másodosztályon utazott. Pedig hegyes orrú félcipőjében szilárdabban megállt a lábán, mint bármelyik úriember az első osztályon. Jobb fülébe smaragd fülbevalót tett, akár az oszmán tengerészek, zöld zsebkendője pedig ugyanabból a selyemből készült, mint a nyakkendője.

A szél, immár Avinaş fülénél duruzsolva, tett még egy kört, majd továbbsüvített, hogy elvigye a férfi fűszeres illatát az öböl túlsó partjára, egy villa üvegfalú toronyszobájába, ahol anyámmal épp szoros együttélésünk utolsó óráit töltöttük. Anyám a szemét résnyire nyitva, gyanakvón fürkészni kezdte a szélben táncoló tüllfüggönyt. Talán van ott valaki? Ez az üvegvilág azonban igencsak messze volt az Aphrodité személyhajótól, így aznap este még kívül esett a fiatal indiai látóterén.

Mint tudjuk, a Teremtő mindig a véletleneken keresztül kacsint össze velünk. Avinaş Pillai, az indiai kém, aki évekkel később elmesélte nekem születésem történetét, ugyanazon az estén érkezett a városba. S – megint csak a véletlen szeszélye folytán – miközben Avinaş egy régi fotográfia jóvoltából megfejtette a titkaimat, épp egy hajó fedélzetéről nézte a várost, akárcsak születésem éjjelén.

Újra szeptember volt.

Csakhogy ez egy más, teljesen másféle szeptember.

Más, mert a születésemkor még kupoláival, minaretjeivel és piros cserepes házikóival tündöklő város ezen a tizenhét évvel későbbi éjjelen dühös sárkányként okádta a tüzet. A szél pedig, az a pajkos szél, amelyik a kalapját elragadva úgy felbosszantotta az ifjú kémet, ezen az estén súlyos szagokat hordott a hajó fedélzetére. Gázolaj bűze töltötte meg a levegőt, olvadó gumi, évszázados platánok, tejes gyümölcseiket az utcákra hullató fügefák, összeomló templomok, zongorák, aranyozott fedelű könyvek égett szaga terjengett mindenütt.

Ám ami mindennél rosszabb, az az anyámat karjában tartó Avinaşt a lángok meg a helyiek végeérhetetlen belső leszámolásai elől messzire menekítő Iron Duke fedélzetéig elérő tömény, égett hússzag volt… Mindenki zsebkendőt szorított a szájára, néhányan a korláton áthajolva öklendeztek. A szűk sikátorokba szorult macskák, a lángoló szárnyú sirályok, a szerencsétlen tevék és lovak, a rejtekhelyül szolgáló pincékből és tetőterekből svábbogarakként szétfutó emberek után maradt füstölgő körmök, paták, hajak, csontok és égett hús szaga borított be mindent.

A szél, amely aznap elszántan igyekezett Avinaş értésére adni, hogy az élet túl rövid és édes a szégyenhez hasonló nehéz érzésekhez, később olyannyira lelassult a sors által azon az éjszakán a vállára pakolt feladat súlya alatt, hogy a rakparton összezsúfolódott több ezer nyomorult keserűen tapasztalta meg: nemcsak a víz, de a levegő is képes megfojtani az embert.

De ez a nap még odébb van.

Maradjunk most annál az édes, narancsszínű esténél, melyen megszülettem. Mialatt én anyám szűköcske méhszáját ostromoltam, Avinaşnak – akárcsak egy szóbeli vizsgán felelő diáknak – sürgősen számba kellett vennie mindazokat a falvakat, városnegyedeket, melyeket addig a napig csak papíron tanulmányozott. Amott van Kokaryalı, azután Göztepe, Karantina, Salhane, Karataş és Bahribaba. Bár onnan, ahol az Aphrodité vesztegelt, nem látszott, de a vámház túloldalán állt egy patkó alakú, modern épület: a szultáni kaszárnya. Vagy ahogy a nép hívta, a Sárga Kaszárnya. Avinaş tudta, hogy ebben a laktanyában az új birodalmi hadsereg hatezer katonája van elszállásolva.

Ez fontos volt.

Feladata szerint ugyanis kapcsolatba kellett lépnie a katonákkal. A titkosszolgálat emberei az Oszmán Birodalom valamennyi városában – Szalonikitől İzmirig – szoros megfigyelés alatt tartották a katonaságot. Avinaş a török negyedben készült lakni, ahol a kávézókban, bazárokban kellett elvegyülnie a nép közé. Ezenkívül feladata volt, hogy részt vegyen az európaiak gyűlésein, és értesüléseket szerezzen a franciák, olaszok titkos mesterkedéseiről. Egyszeriben összeszorult a gyomra.

Mi lesz, ha nem tudja majd megfelelően teljesíteni a feladatát?

Mi lesz, ha – hiába hallja – nem érti meg az idegeken nyelveket, melyeket az iskolában tanult?

– Tehetséges vagy, elszánt és fiatal. Két hónapba sem telik, és jobban fogsz beszélni, mint a helyiek.

Az oxfordi tanára mondta ezt.

– Nem véletlenül választottunk téged, fiam. Bízz bennünk. Ezt a különleges feladatot éppen rád szabták, mint egy kaftánt.

E pillanatban azonban ez a feladat csupán egy nehéz gombóc volt a gyomrában.

Selyeminge alatt két izzadságerecske csiklandozta barna hónalját. Körbepillantott az üres fedélzeten, majd orrát az ing nyakába dugva gyorsan megszaglászta magát. Az egész út során végig gondosan kerülte a fűszeres ételeket, a bőre most mégis enyhe fokhagymaszagot árasztott.

Bosszúság fogta el.

Legelső dolga kell legyen fedelet keríteni a feje fölé, ahol tisztálkodhat. Kihajolt a hajó korlátján, lepillantott az alsó szintre. Az utazóládákat már elkezdték fölpakolni a hajót kalózbárkák módjára körülvevő csónakokra. Amint leszáll, azon nyomban keresnie kell egy fürdőt.

„Hogy ne adódjon kellemetlenséged a vámnál, a Pasaport kompkikötőben egy emberünk fogad majd téged. De ennyi. Utána már magadra vagy utalva. Így helyesebb. A kikötőt elhagyva indulj el a Basmane vasútállomás irányába, majd az Ötvösök utcájába érve érdeklődj a Yemişçizade fogadó után. Azután várj, amíg értesítünk.”

Miközben az ismeretlen városban rá váró új élettől való szorongás fájdalmasan rántotta össze az indai kém gyomrát, tősgyökeres izmiri anyám az egyre erősödő fájásoktól görcsbe rándulva, tehetetlenül nyöszörgött. Már az ópium sem hatott. A hasában a baba hegyes karmú állattá változott, amely belülről marcangolta a húsát. Lassan, óvatosan fölemelkedett a helyéről, majd afféle részeg hordóként előregurulva az üvegfalú toronyszoba ajtajának dőlt, melynek kereken három hónapja, egy hete és öt napja élt a fogságában. Hullámokban feltörő sikoltozása a vendégszobába is elhatolt, ahol az örmény bábaasszony, Meline ült magába roskadva, egy erszény arannyal az ölében.

Nagyanyám, aki Meline bábával szemközt, egy bársonyfotelban üldögélt, kávéscsészéjét le sem téve a mennyezet felé bökött vékony, hegyes állával.

Eljött az idő.

Ezzel megkezdődött egy évszázadot felölelő, titkokkal terhes életem.

Tünékeny idők istene

Azok az emberek, akik a Seherezádé nevet adták nekem, egy hajnalon találtak rám ájultan jázminillatú kertjükben. A hajam szétterült az eperfa jóságos gyökerein, amely alatt feküdtem. Lángok perzselte szoknyám alól kikandikáló lábamat gennyes sebek borították, mégsem lehetett nem észrevenni a derűs mosolyt az arcomon. Alkalmasint arra gondoltak, csukott szemhéjam alatt gyönyörű álmot látok. Azt azonban sehogy sem értették, miként tudtam a gondosan elreteszelt kapun át bejutni a kertbe.

Mindenre emlékszem. Egy másik szeptember hónapban jártunk. Az akáciák virágoztak, éppen elkezdődött a tanév az iskolákban. Tizenhét éves voltam. Alig egy hét telt el a születésnapom óta. Az eperfa ágán fennakadt papírsárkány – piros volt, mint minden aznap éjszaka – tehetetlenül vergődött a hegyekből a tenger felé fúvó szélben. Alattam puha volt a föld, nedves és hívogató. Az angyalok ujjai az orcámon motoztak. A távolban becsapódott egy ajtó. Azután hallottam, amint kinyitják, majd visszakattintják egy puska závárzatát. A duplacsövű elöltöltős könnyedén kilyuggatta volna az agyamat. Lyuggassa. Mindenki lőtt mindenkire aznap éjszaka. A tenger csordultig telt hullákkal. Mind felfúvódott, mint egy léggömb.

Azokban a napokban együtt keltünk-feküdtünk a halállal, így csakhamar minden félelmem elmúlt tőle.

Maga az élet volt bámulatos.

Eszembe jutottak azok a piros meg zöld ruhás gyerekek, akik a hullák között a vízben tempóztak, míg ruhácskájuk a mély felé húzta kis testüket. Azok a kisfiúk és hínárhajú kislányok, akik utolsó lélegzetükkel is segítségért kiáltottak a kapitányhoz, vékonyka karjaikkal az európai hajók láncain lógva. Micsoda szívóssággal kapaszkodtak az életbe! Bennem nem maradt ennyi erő. Elgyötört voltam. Kimerült. Erőm végén jártam, elfogytam.

Bordámat nyomta a föld. Még a számat sem nyitottam ki.

Persze ha kinyitom, egy hang sem jött volna ki a torkomon, de akkoriban ezt még nem tudtam.

Az éden ott volt a duplacsövű hegyén.

Behunytam a szemem.

A távolban egy gyerek sírt.

Csukott szemhéjam mögött egy nőt láttam. Egy hosszú, keskeny hajó fedélzetén állt. Arcát két vastag hajfonat keretezte, homlokfürtjei elfedték összeráncolt szemöldökét. A háta mögött ott állt Avinaş Pillai, barna karjaival átölelte a nő karcsú derekát, szorosan a mellkasára vonta. A tenger a lángoktól narancsvörösen hullámzott, az asszony hajadonfőtt volt, fejét az indiai vállára hajtva zokogott.

A nő neve Edith Sofia Lamarck.

Az anyám.

Akkoriban még ezt sem tudtam.

Avinaş Pillai mesélte el évekkel később.

Charles Lamarck legkisebb gyermeke Bornovában, egy óriási telek közepén álló, hatalmas parkkal körülvett, kőből épült villában született. A domboldalban kialakított kertet kaméliaágyások, bougainvilleák és különféle színű rózsák díszítették. Edith kislányként meg volt győződve róla, hogy ez a kert, melynek egyik vége a cipruserdőig ér, maga a paradicsom. Bornova a csúcsaikkal a kék eget ostromló hegyek gyűrűjében feküdt, a kertekben meggy- és gránátalmafák köszöntötték az arra járókat.

A kis Edith szívesen heveredett végig a nagyapja által ültetett és – ahogy ő maga fogalmazott – „unokáiként” dédelgetett, féltő gonddal ápolt kék, lila meg rózsaszín hortenziák között, hogy bámulja a felhőket. Az egyik felhő Kairoszt vitte a hátán. Kairosz a tovaszálló pillanat, a tünékeny idők istene. Az İzmirt megalapító amazon királynőbe, Szmirnába volt szerelmes. Mindennap egy felhő hátán ülve végigsiklott a város kék egén, hogy üdvözölje a szép királynő ükunokáit. Amilyen gyönyörű volt Szmirna, éppolyan erős és igazságos is. Az íjászatban senki sem kerekedhetett fölé. Mikor serdülőkorba lépett, a többi amazonhoz hasonlóan neki is levágták a jobb mellét, hogy ne akadályozza az íj megfeszítésében. Edith hosszú, lobogó fekete hajjal, az aranyló homokú fövenyen lovagolva képzelte őt maga elé. Eldöntötte, hogy ha egy napon lánya születik, Szmirnának fogja hívni.

Olykor azt játszotta, hogy elszaladt a kertnek az erdő felőli végén elterülő veteményesbe, hogy hozzádörgölje arcát a mosónő, Sıdıka által ültetett rozmaring meg kakukkfű leveleihez, és addig szívja magába a fűszernövények aromáit, míg csak tüsszögni nem kezd. Tele volt a kert gyümölcsfákkal. A szőlőlugas rácsaira hintákat függesztettek fel. Az apja és a komornyik, Mustafa együtt készíttették az asztalosműhelyben a hintákat, melyek ugyanolyan fonott hajókötelet kaptak, mint az izmiri kikötőben horgonyzó hajók. Edith a hintában felfelé lendülve időnként letépett a nagyapja által termesztett különféle színű és fajtájú szőlőkből egy-egy fürtöt, hogy az anyja tiltása ellenére mosatlanul tömje a szájába a poros, meleg, saját édességüktől mámoros szőlőszemeket. Nagyapja, Louis Lamarck, miután átruházta az üzletet a fiára, a szőlőművelés felé fordult, s nyugdíjas éveiben jóformán minden idejét a szőlészkedésnek szentelte.

Az eperfa Edith hálószobájának ablaka előtt állt, termése közvetlenül a balkonra hullott. Az ágy fejénél egy levelekből készített aprócska házikóban selyemhernyókat nevelt. Pruszai dadája megtanította altatót énekelni a hernyóknak. A dada szent meggyőződéssel vallotta, hogy a selyemhernyók csakis görögül értenek. Edith minden éjszaka altatót énekelt a lárváknak, reggelente pedig aggodalommal vegyes kíváncsisággal emelte föl a leveleket, hogy alájuk lessen. Szentivánkor szokás volt, hogy a ház görög szolgálói a hatalmas fa alá kifeszítettek egy terítőt, majd megkérték a kislányt, hogy jó erősen rázza meg az ágakat. Edith pedig az erkélyen kihajolva, cingár karjaival hosszan rázta az ágakat, mialatt a mézédes fehér eperszemek pattogva potyogtak a négy sarkánál fogva kifeszített terítőre. Az eperhullás hangja olyan volt, akár a nyári esőé.

Egy alkalommal, mikor éretlen fügéket tépkedett le az ágról, felfedezte, hogy a kertjükben kölykezett Grisa macska emlőiből csorgó tejhez hasonlóan fehér folyadék fröccsent a kezére. Sıdıka ezt úgy magyarázta akkor Edithnek, hogy „a füge vére volt az a tej”. Ahhoz, hogy megnőjön és kigömbölyödjön, mint egy kebel, a fügének szüksége van arra a tejre. Sıdıka krétai bevándorló volt. Tejfölszőke, kék szemű, csenevész, nyurga lány. Kezében mindig ott füstölgött a cigaretta. Egy olyan görög nyelvjárást beszélt, melyet a férjén, a gondnoki teendőket ellátó Mustafán kívül senki sem értett, még a saját fiai sem. Mikor Edith kiszökött hozzá a házból az anyja vendégei elől, a kert végében álló gondnoki lakban fahéjas kaláccsal, vadnövényes börekkel kínálta.

Edith – a köztük lévő nagy korkülönbség miatt – a fivéreitől és a nővérétől távol nőtt fel. Az a fajta gyerek volt, aki le tudja foglalni magát egyedül is. A nővére, Anna és a bátyjai, ifjabb Charles és Jean-Pierre az év nyolc hónapját egy franciaországi bentlakásos iskolában töltötték. Ezekben a hónapokban Edith volt az egyetlen gyerek a hatalmas villaházban. Mégsem volt híján pajtásoknak. Azokban az időkben Bornova valóságos gyerekparadicsomnak számított. A mandarinillatú estéken a gyerekek bicikliversenyeket rendeztek az utcán, golyóztak, bújócskáztak, és izgatottabban lesték Kosztát, a halvaárust, mint az esti vonattal érkező apjukat. A Bornova központjában élő Koszta ugyanis minden este elhaladt Lamarckék villája előtt, és ilyenkor adott a gyerekeknek a lenmagos halvából. A házuk elé kihozott szófákon elheveredő hölgyeknek pedig kis papírtölcsérben pisztáciát, lokumot, cukrot adott a masztikával édesített kávéjuk mellé.

Edith legjobb barátja Edward Thomas-Cook volt, a szomszéd fia. Együtt másztak fel a kertek vaskapuira, kísértetekre vadásztak a kihalt pavilonokban, és a végtelenül hosszú nyári délutánokon árnyékba húzódva fáradhatatlanul azt játszották, hogy életre keltik a kedvenc regényeikben szereplő karaktereket. Edward egy népes család gyermeke volt, két fivére és sokat betegeskedő kishúga mellett nem sok figyelem jutott rá. A házuk mindig tele volt rokonokkal, vendégekkel, az Edward által csak nénikémnek vagy bácsikámnak szólított hölgyekkel és urakkal. Edward cseppet sem hasonlított a többi fiúra. Ahelyett például, hogy a többiekkel focizott volna, inkább Edith mellett olvasott. A kincses szigeten és a Tom Sawyer kalandjain kívül Edith kedvencét, a Kisasszonyokat is olvasta, sőt végül, engedve a Jo karakteréért rajongó Edith unszolásának, fájó szívvel levágta a lány két hosszú hajfonatát.

Edithnek volt még egy jóbarátja Edwardon kívül, méghozzá az apja, Charles Lamarck. Monsieur Lamarck az életkorát tekintve a kislány nagyapja lehetett volna. Kapcsolatukat, talán emiatt, kölcsönös gyengédség és megértés jellemezte. És alkalmasint szintén ez lehetett az oka, hogy anyja, Juliette rosszalló megjegyzései ellenére az apja minduntalan kényeztette Edithet. Az esti vonat érkezését várva Edith letelepedett a kőből épült díszmedence szélére, és kis fehér keze fejét a tündérrózsák és aranyhalak közé lógatva a kertkapura függesztette tekintetét. Visszatérő élménye volt, hogy ilyenkor Juliette, aki éppen az egyik szomszédos villában tartott teadélutánra igyekezve átvágott a kerten, anélkül hogy szaténcipellőkbe bújtatott picinyke lábával egy pillanatra is megállt volna, odakiáltott neki: „Edithkém, kérlek, hogy mire visszaérek, mosakodj, tisztálkodj és fésülködj meg. Mondtam a dadusnak, hogy készítse elő a kék szalagos ruhádat. Vendégünk jön vacsorára. Mindannyiótok mosolygós arcát látni szeretném az asztalnál.”

Futólépésben ejtette ki a szavakat. Miközben lélegzetvételnyi szünetet tartott, vízzöld szeme – talán beleegyezésre várva – egy másodpercig elidőzött Edith arcán, ám tova is siklott róla, mintha valamilyen szégyenteli dolgot látna. Lánya fekete szeme sötét gyanakvást ébreszthetett Juliette lelkében, mert amíg nézte, mély ránc tűnt fel a szemöldöke között. Edith még nem volt tizenkét éves, amikor ugyanez a ránc az ő arcán is megjelent, ám ez anyját sokkal jobban zavarta, mint őt. Azokban az években nem győzött panaszkodni a teára érkező vendégeinek: „Most nézze meg, Madame Levon, Edith arca is csupa ránc már ennyi idősen. Hiába mondom neki, hogy esténként dörzsölje be rózsavízzel, és kenje be balzsammal, rám se hederít.” Mintha az az idegtépő ráncocska kámforrá válhatna az örökös lamentálásától.

Monsieur Lamarck a kőmedence szélén várakozó, ábrándos lelkű kislányát minden este a karjába vette, miniatúrámnak szólította, becézgette. Edith csakugyan aprócska lány volt. Vízcsepp alakú arcának szabályos vonásait mintha vékony pengével vésték volna ki. Ő volt a legkisebb gyerek az osztályban, míg serdülőkorba nem lépett. A fogai akár a gránátalmamagok. A két metszőfoga közti rés roppant bájossá tette, Sıdıka szerint még a rontó tekintetektől is megóvta. Ez a kis rés volt Edith amulettje. A tengerészeti vállalat ügyeibe belefáradt apának esténként elég volt kislánya dús pillájú, szénfekete szemébe néznie, és máris jobb kedvre derült. Apa és lánya egymásba karolva sétáltak a hatalmas kertben, nézték a nagyapa porlepte szőlői közé hálót font pókokat, és a Nif-hegy mögül felbukkanó csillagokról meg az ibolyákat ezüstre festő holdról beszélgettek.

Charles Lamarck számtalan elméletet gyártott a világegyetemre és az időre vonatkozóan. Úgy vélte, lehetséges, hogy az univerzum például patkó alakú. Ebben az esetben pedig, ha a patkó egyik végében állva lefényképezzük a patkó másik szárát, akkor megpillanthatjuk a császárral szeretkező Kleopátrát, vagy éppen Marie Antoinette-et, amint a nyaktiló elválasztja habfehér nyakát a fejétől. Edith a lópatkó-teóriát nem értette ugyan, amiként azt sem, miért mutatja a Hold csupán egyik arcát a Föld felé, de azért kedvére való volt annak a lehetősége, hogy lefényképezheti azokat a hősnőket, akiknek történeteit olyan rajongva hallgatta. Azt pedig mindennél jobban szerette, mikor apja a világegyetemről alkotott elméleteit az általa olyannyira csodált történelmi személyiségek legendáival illusztrálta.

Monsieur Lamarck szemernyi habozás nélkül teljesítette lánya kívánságait; gyöngyberakásos zenélő dobozokkal, gyémántköves fésűkkel és egyenesen Párizsból hozatott, valódi hajat viselő porcelánbabákkal igyekezett a kedvében járni. A tizedik születésnapján egy Londonból érkezett fehér pónit ajándékozott Edithnek, a tizenharmadikon pedig egy arabs telivért, melynek hollófekete szőre tükörfényesen csillogott. Apa és lánya kedvelt időtöltése volt ezután, hogy lóhátra pattantak, majd kilovagoltak a Bornova környéki üdülőhelyekre, kirándulást tettek Narlıköyben, Koklucában, olykor pedig megálltak pihenni a Kervan híd közelében lévő kávéházban. Az egyik alkalommal bárányt sütöttek nyárson, és húsát szétosztották a környéken sátrat vert jörükök és a piknikezőhelyeken összegyűlt helyi lakosok között.

Mindezek fényében senkinek sem okozott meglepetést, hogy Monsieur Lamarck hirtelen halála Edithet rázta meg a leginkább. Egy pokolian forró nyári napon, melyen még az idő is épp csak vánszorgott, a Kraemer Szálló vendéglőjében magányos ebédjét költő Charles Lamarcknak váratlanul megállt a szíve, s azon minutában kilehelte a lelkét. Feje előrebicsaklott a puha, véres húsfilébe, a salátástálka pedig a zakó belső zsebében hordott, ezúttal viszont az asztalon kinyitva heverő A pármai kolostorra borult.

A férfi váratlan halálát követő évben Juliette Lamarcknak is ez az apa-lánya közti bensőséges viszony sietett a segítségére, melyet a férje életében egyébként igen nehezen viselt. Edith az utolsó év megkezdése előtt otthagyta az iskolát, majd egész nyáron nem mutatkozott a külvilág előtt. Csont és bőrré fogyva, sápadtan, fekete karikás szemmel bolyongott, ki sem téve a lábát a villából. Juliette mindezt rafináltan az imádott apját elveszítő lány mély búskomorságának számlájára írta.

– Hogy hol van Edith? Ó, ma chérie, Charles váratlan halála roppant mélyen érintette. Ne is kérdezzétek. Olyannyira magába roskadt, hogy egészségügyi okokból kénytelen volt félbehagyni az iskolát. Mikor a doktor azt mondta, hogy az itteni forró levegő nem tesz jót neki, mit tehettem volna, elküldtem egy baden-badeni gyógyfürdőbe. Az egész nyarat ott töltötte. Most pedig pihen. Ezért nem mutatkozik társaságban. Természetesen mindannyiunkat megviselt ez a szörnyű eset, de némelyeknek vissza kell térniük az életbe, n’est-ce pas? A fiúk, hál’ istennek, tüstént munkába álltak. Annácskám megint gyereket vár. Ne is mondd! Ráadásul most ikreket. Mon Dieu! Bucában beköltöztek egy kisebb palotába. Talán említettem már? A vőm igazi úriember. Egy angol arisztokrata. Ó, hiszen ismered… De hol is tartottunk? Ja, oui, Edithnél… Nos hát a kisebbik lányom kissé érzékeny gyermek. Ráadásul, mint köztudomású, édesapjával nagyon közel álltak egymáshoz. Nincs mit tenni. Beszéltem azzal a híres ideggyógyásszal, aki a Huck Hotelban szállt meg. Azt mondta, hagyjuk békén a gyereket. Bécsből érkezett ide, hogy megírja az emlékiratait. Múltkoriban ismerkedtünk meg vele Thomas-Cookék egyik fogadásán. Na és tudjátok-e, mit mondott még?”

Idővel már-már maga is hinni kezdett abban, amit mondott. Valószínűleg mindezt sokkal inkább önmaga, mintsem a barátai meggyőzése végett mesélte el. Elég volt egy csipetnyi igazságmorzsa ahhoz, hogy felépítsen köré egy jól kitalált történetet. Kétség sem férhet hozzá, hogy Charles épp a legjobbkor hunyt el. Juliette bármennyit fáradozott volna, sosem tudott volna ilyen tökéletes időzítést összehozni. Férje, ha életben marad, képtelen lett volna diszkréten kezelni a botrányt, és egészen bizonyos, hogy a család számára tragédiával végződött volna a dolog. Juliette azonban nemcsak a lánya, de az egész család becsületét megóvta. Edith pedig várhatóan hamarosan kiheveri ezt a krízist, és köt egy szerencsés házasságot. Amint a szomszéd fiú, Edward befejezi a tanulmányait New Yorkban, minden további késedelem nélkül meg kell tartani az eljegyzést.

Miközben azonban efféle terveket szőtt, a szeszélyes sors – mikor Juliette már biztosra vette, hogy az ellenőrzése alá hajtotta – egy téli reggelen sosem várt alakban, egy athéni ügyvéd bőr aktatáskájából előtoppanva sújtott le, hogy fenekestül felforgassa az anya-lánya közötti érzékeny egyensúlyt.

Az aktatáska színre lépte előtt

Edith éppen újságot olvasott, amikor anyja gyöngyházszínű reggeli köntösében belibbent az étkezőbe.

Azon ritka napok egyike volt ez, amikor a nap elkerülte Bornova egét. Beborult a láthatár, s úgy zengett-morajlott az égbolt a dombok fölött, mintha bármely pillanatban kész volna felrobbanni. A szél is megvadult. A fákon töltötte ki a dühét, hevesen rázta az ablak előtti barack- és meggyfa csupasz, vékony ágait.

A kinti viharral dacolva Lamarckék étkezőszalonja sült kenyér és faszén illatát árasztotta. Mustafa, a komornyik a reggeli ima után begyújtotta a sarokban álló sárga cserépkályhát, míg az egyik szolgálólány föltett egy lemezt a gramofonra. Mendelssohn egyik hegedű-zongora szonátáját. Juliette kívánsága volt, hogy reggelente, mikor felébred, feltétlenül zeneszó töltse meg a házat – a férje halála óta nem bírta elviselni a csendet. Az összes lenti szobába vetetett egy-egy gramofont. Egy pedig a hálószobájában állt.

Edith fölpillantott az újságból, tekintete átsiklott a küszöbön belépő anyján, majd apja falon függő olajportréján pihent meg. Apja azt vallotta, hogy a befelé forduló emberek leginkább a téli évszakban lelnek nyugalomra. Amiképpen a fák valódi alakja leveleik, virágaik, gyümölcseik lehulltán előtűnik, úgy az ember is a tél csendjében találkozik lelke legmélyebb rétegeivel. Sajnálatos módon ebben a városban, ahol a lakosság szinte mindig mások szeme előtt élte az életét, igen rövid ideig tartott a tél. Vágyakozva emlékezett vissza azokra a hosszú, üvöltő szelektől kísért téli estékre, mikor a párizsi zárdaiskola hatalmas kandallóval fűtött könyvtárában a lányok együtt olvasták a könyveiket. A zárda immár csupán egy ábrándos emlék volt. Osztálytársai, akikkel együtt koptatta az iskolapadot, tavaly tavasszal elballagtak. Edith nem volt közöttük.

Mélyet sóhajtva visszatemetkezett az újságba.

Arról írtak, hogy a Comédie Française İzmirben készül színpadra lépni. A konzul személyesen folytatott megbeszélést a világ legnagyobb és legrégibb színházának vezetőjével, Jules Claretie-vel, akitől ígéretet kapott rá, hogy a következő évben a Sporting Clubban fognak játszani. A La Reforme címlapon hozta a hírt, hogy kidomborítsa a francia kultúra fensőbbségét a városi elit soraiban.

– Bonjour, ma chérie.

Juliette lehajolt, arcon csókolta lányát, s közben a válla fölött az újságba lesett, majd csicsergő hangon megkérdezte:

– Jól aludtál?

Edith anélkül bólintott, hogy felnézett volna rá. Jamaica fővárosában óriási földrengés pusztított; Kingston utcáin rémülettől kiguvadt szemű emberek kóvályogtak rommá lett épületek között. Hogy jobban lássa a fekete-fehér fényképet, Edith közelebb hajolt az újsághoz.

– Mit szólsz, micsoda idő van! Teljesen beborult. Mintha nem is felhő, hanem egy fenyegető hadsereg közeledne felénk. Biz’ isten egészen nyomott lett a kedvem így kora reggel!

Juliette elfoglalta helyét az asztalfőn, smink nélkül szinte meztelennek tetsző arcán mosoly terült szét.

– Láttad a bátyáidat? Vagy talán elmentek, mielőtt fölkeltél? Na és hol van Gertrude és Marie? Vajon alszanak még?

Edith futó pillantást vetett az asztal körül álló üres székekre, aztán megvonta a vállát. Csak most vette észre, hogy a sógornői nem jöttek le aznap reggel az étkezőbe. Juliette választ sem várva folytatta.

– Ah, bien sûr, már emlékszem. Úgy volt, hogy ma reggel lemennek a városba. Megjött Gertrude unokahúga Amszterdamból. A Café de Paris-ban találkoznak. Bárcsak te is velük tartottál volna, Edithkém. Gertrude és Marie most már olyanok, mintha a nővéreid lennének. Bár, ami azt illeti, elég pocsék az idő. Krima! Igazán kár. Na de mit is akarok mondani. Mit szólnál hozzá, ha reggeli után fölmennénk együtt megnézni a babát? Azt tudtad-e, nagynéni, hogy már nevet is? Köztünk szólva, egyre jobban hasonlít a bátyádra. Nem mondom persze Marie-nak, hogy meg ne bántsam, de a kis Daphne szakasztott mása az apjának. Sőt egy kicsit mintha az én vonásaimat viselné. Na de hát a bátyád amúgy is teljesen rám ütött.

Edith érthetetlenül mormogott valamit. Juliette ekkor felemelte az asztali csengőt ezüstvillája mellől. Az egyik szolgálólány tüstént kiperdült a konyhából, és a kávéstermosszal Juliette mellett termett. Fehér fityulája kissé a jobb fülére csúszott. Asszonya pillantására izgatottan a fejéhez kapott, hogy megigazítsa. Juliette a férje halála után megszabta, hogy valamennyi szolgálónak formaruhát kell hordania. Az új amerikai településen, Paradisóban vett Good Housekeeping magazinban látott egyenruhák közül megvarratta a neki leginkább tetszőket az İzmirből hozatott szabóval, ezenkívül pedig megparancsolta, hogy a fehér fejkendőket és kötényeket mindennap, míg a sötétkék formaruhákat hetente kétszer mossák ki.

A kávéstermosszal készenlétben várakozó Zoi most azért imádkozott magában, hogy az asszonya ne vegye észre a fehér, fodros köténye alján éktelenkedő tintafoltot. Reggel, miközben Monsieur Lamarck könyvtárszobájában meggyújtotta a csillár gyertyáit, hirtelen elfogta a vágy, hogy Khiosz szigetén élő vőlegényének írjon egy pár sort; már épp lezöttyent az íróasztalhoz, amikor kacarászást hallott a hallból. Gertrude és Marie volt az, készülődtek, hogy a nyolcórás vonattal elmenjenek İzmirbe. Ahogy izgatottan fölugrott a székből, a tintásüveg az ölébe borult.

Juliette-nek azonban aznap reggel kisebb gondja is nagyobb volt a Zoi kötényén virító foltnál. Menyei reggelitől való távolmaradása elkerülhetetlenül felszínre hozta az Edith és közte vibráló feszültséget. Úgy érezte magát, akár egy csapdába esett vadállat. Ráadásul irritálta az a ránc a lánya szemöldöke közt. Olyan mozdulattal nyúlt a kávéscsészéje után, mintha mentőövbe kapaszkodna.

– Merci, Zoi. Most már hozhatod a reggelimet. Edith, te már ettél, aranyom?

– Nem, és nem is fogok.

Edith végre felpillantott az újságból.

– Zoi, nekem is hoznál friss kávét, kérlek? Azután megtennéd, hogy kimégy a kertbe, és megkéred Sıdıkát, hogy sodorjon nekem két szál cigarettát? De vékonyra sodorja.

– Igenis, Mademoiselle Lamarck.

Juliette – talán, hogy felfrissítse hervadó mosolyát – megpörgette az asztal közepén álló kerek, fa forgótálcát. Lekvárok – meggy, rózsa, eper –, méz és vaj pördültek körbe előtte. Egyiket sem kívánta.

– De hát miért, Edithkém, ma chérie? Nem egészséges éhgyomorra kávét inni. Legalább egy croissant-t egyél. És honnan jött ez a cigarettadolog? Mit szólna apád, ha látná, hogy úgy fújod a füstöt az asztalnál, akár a konzumnők a tavernákban?

Ezüstkanalával a gramofon felett függő olajportréra bökött. Az aranykeretes festmény közepén trónoló Monsieur Lamarck Edithnek oldalt fordulva – mely elhelyezkedés csak még inkább kiemelte a zakója apró gombjainak feszülő tekintélyes pocakját – a sarokban álló cserépkályhát nézte.

– Csakhogy nem lát, nem igaz? Úgyhogy efelől nyugodt lehetek.

Juliette a porceláncsészéje felett vizslató pillantást vetett a lányára. Dacára ideges természetének, éhgyomorra ivott kávéinak, egymás után szívott cigarettáinak meg annak az átkozott ráncnak a szemöldöke közt, Edith mégiscsak a tizenkilenc éves lányok üdeségét árasztotta. Valami különös érzés mocorgott Juliette-ben, félúton a féltékenység és a büszkeség között. Ha fölszedne pár kilót, kihúzná magát, tenne egy kis pirosítót az arcára, és hajlandó volna emberek közé menni, gyerekjáték lenne egy jó partit kifognia. Talán nem kéne megvárniuk, amíg Edward visszatér New Yorkból, beszélhetne a szomszédasszonyával, Helene Thomas-Cookkal, és elígérnék egymásnak a fiatalokat. Talán már el is késtek vele. Vajon Edward tudott Edithnek arról a súlyos bűnéről, és azért volt olyan hajthatatlan? Hiszen ugyebár az orra előtt esett meg az a botrányos dolog.

Zoi belépett az étkező kertre nyíló ajtaján, majd – mintha csak rejtegetni akarná – letette a cigarettákat közvetlenül Edith tányérja mellé, azután szélsebesen visszavonult. Sıdıka küldött egy tányér narancsos fonott kalácsot is. Edith, dacolva az anyjával, aki a negyvennapos gyászidő leteltével azon nyomban elhúzta a függönyöket, kitárta az ablakokat, és vendégekkel árasztotta el a házat, továbbra is makacsul hordta fekete ruháját. Annak zsebéből vette most elő elefántcsont szipkáját, belehelyezte a cigarettát, az apja könyvtárszobájából elemelt arany öngyújtójával meggyújtotta, és picinyke orrlyukán eregetni kezdte a füstöt.

– Legalább valamelyik amerikai cigarettát szívnád, lányom. Muszáj a parasztoknak ezt a kapadohányát választanod? – korholta anyja. – Jövő héten menjünk el együtt Paradisóba, és vegyünk neked valami rendes cigarettát, ha már rákaptál erre a méregre. Ráadásul még nem is láttad azt a helyet. Megáll az ész, milyen gyönyörű várost építettek ott az amerikaiak.

– Mit gondol, az amerikaiak dohánya honnan származik?

Juliette szaporán pislogva betörte a tojás tetejét az ezüst kiskanállal. Fogalma sem volt, mit tegyen, hogyan kapcsolódjon ehhez a lázadó lányhoz. Belefáradt már. Kislánykora óta próbált szeretettel közeledni Edithhez, ám valahogy mégsem sikerült boldoggá tennie. Pedig hányszor vitte el Párizsból hozatott ruhákba öltöztetve, gyémántköves csatokkal kicsinosítva sétálni, a Café Kostiba süteményt enni vagy fiákerezni a Kordonon; az Európai úton sorakozó játékboltokban első szóra mindent megvett neki, amit csak kért. Olyannyira így volt ez, hogy mikor a Franciaországban tanuló nagyobbik lánya a nyári szünetben hazajött a bornovai villába, és megpillantotta a kishúga szobája sarkában heverő selyemruhákat, rózsás arcú porcelánbabákat, melyek után ő mindig is hiába vágyakozott, éktelen patáliát csapott.

– Ez nem igazság! – kiabálta. – Nekem csak két játék babám volt, és egészen karácsonyig kellett várnom rá, hogy megkapjam a harmadikat! A hajamba pedig sosem tett ilyen gyémántberakásos csatokat, csak rózsaszín szalagokat kötött! Ezt nem tudom elhinni, maman! Mama, azért van mindez, mert én nem vagyok olyan szép, mint Edith, igaz? Szemernyi igazságérzet sincs a maga szívében!

Igaza volt. Juliette-nek soha meg sem fordult a fejében, hogy Annát csinosan felöltöztesse, és elvigye a kikötőbe süteményt enni. Anna nagydarab, vastag csontú lány volt. A haja akár az egér szőre. Mikor a pólyába tekert csecsemőt a karjába adták, és megpillantotta a bretoni parasztokra emlékeztető vörös képét, krumpliszerű orrát, Juliette fájdalmában elsírta magát. Meline, az akkoriban még kezdő bába roppant meghatónak találta, hogy a fiatal anya azonmód sírva fakadt, amint karjába vette első gyermekét, ezért tapintatosan magukra hagyta őket a szobában. Holott Juliette csupán azért fakadt sírva, mert mintha nem lett volna elég, hogy egy apja korú, csúf férfival kellett összekötnie az életét, most ráadásképp egy minden porcikájában a férjéhez hasonló gyereket hozott a világra.

Nagyon fiatal volt még. Anna után egy-egy év különbséggel megszületett a két fia, és ez minden energiáját felemésztette. A kisebbik fiú, Jean-Pierre után hét évvel született Edith azonban rendkívül bájos kislány volt, és Juliette-nek ekkor már tengernyi ideje volt rá, hogy úgy játsszon vele, akár egy porcelánbabával. Mindezek ellenére nem emlékezett rá, hogy akár csak egyszer is úgy igazán összeölelgette volna a lányát. Minden bájossága ellenére Edith nem volt barátkozós természetű kislány. „A gyereknek éppúgy szüksége van a gyengédségre, mint a szeretetre. Ha nem kap elég gyengédséget, akkor ilyen karcossá válik” – mondogatta Charles. Juliette ezt nem értette. Mindent megadott a lányának, amit csak kért, mindenhová magával vitte. Mit kellett volna még tennie?

Anya és lánya szótlanul ült egy darabig. A gramofonon forgó szonáta is elnémult. A falióra idegesítően tiktakolt. Juliette letette a lekváros kést a tányérja szélére, fölkelt, majd Edith pillantásától kísérve néhai férje portréjához sétált. Levette Mendelssohnt a gramofonról, helyette pedig föltette a múlt héten Paradisóban vett, Nobody című lemezt, azután megforgatta a kart, hogy felhúzza a rugós motort. Rövid recsegés után Bert Williams rimánkodáshoz hasonló éneke áradt ki a tulipánfejű tölcsérből.

– Voilà! Tökéletesen ideillő dal. Épp a mai napra való. When life seems full of clouds and rain… No mit szólsz? Nincs igazam?

Edith elmélyülten nézte a csillár felé szálló cigarettafüstöt. Egy nap majd fölszáll az izmiri kikötőből Marseille-be induló hajók egyikére, és elszökik innen. Azután irány New York… az Újvilág. Kezében csak egy bőrönddel meg az egyirányú jegyével, egyedül… Egy reggel titokban kereket old. Azután, ahogy a dal is mondja, a tömegbe vegyülve ő is egy senki lesz. Nobody. Se Lamarck, se levantei, se francia, se európai hölgy nem lesz többé. Tökéletesen pőrévé válik. Ha az emberből egyszer senki lesz, utána már bármi lehet belőle.

Juliette hirtelen felemelte madárcsicsergést idéző hangját:

– Találd ki, hogy ki érkezik ma este teára!

Miután Edith nem felelt, Juliette – mintha minden egyes szótag boldogsággal töltené el – maga adta meg izgatottan a választ saját kérdésére:

– Avinaş Pillai!

Edith továbbra is elmélyülten eregette a füstöt. Juliette egyszeriben érezte, amint idegesen megrándul egy arcizma. Mikor Edith kislány volt, és ilyen szórakozottan elmerült önmagában, mindig elfogta a vágy, hogy lekeverjen neki egy pofont. De még mennyire viszketett a tenyere! Amint erős pofozkodhatnékja támadt, összekulcsolta kezét a háta mögött, és beérte a kiabálással.

– Ébresztő, kisasszony! Ebben a bőségben és gazdagságban, amiben te élsz, nincs jogod arcokat vágni. Ha gondolod, menj ki, és nézz körül, milyen körülmények között élnek emberek. Menj csak el Szmirna szegénynegyedeibe a pucér fenékkel járó, éhes kölykökhöz, nézd meg őket, és majd utána grimaszolj.

De nem, azt az egy alkalmat leszámítva mindig sikerült megzaboláznia a dühét, sosem emelt kezet a lányára. Legutóbb azonban… Eh, Edith akkor megérdemelte a pofont. De még mennyire! Ó, Monsieur Lamarck roppantmód elkapatta ezt a lányt. Mennyi szégyen érte őket emiatt! De mennyi! Ah Dieu!

– Igen, oui, Avinaş Pillait meghívtam ma este vacsorára. Remélem, te is csatlakozol. Nyilván tudod, hogy kicsoda.

– Igen, ékszerkereskedő.

A lány alt hangja mélyebb lett dohányzás után.

– Meg ahogy azt te hiszed! – Juliette abbéli örömében, hogy végre sikerült Edithet is bevonnia a társalgásba, még élénkebben folytatta. – Rose nénikéd megszellőztette nekem a titkát. Tudod, hogy ki ő?

Várt egy kicsit, hátha a lánya reagál, majd megunva Edith hallgatását, amely úgy függött közöttük a levegőben, akár a cigarettafüst, folytatta.

– A drágakövekkel való foglalatosság csak álca. Csakugyan van egy inasa, aki Szmirna, Alexandria és Bombay között közlekedik, és minden alkalommal többládányi ritka drágakővel tér vissza. Eddig igaz. Meg az is igaz, hogy a ládákban pompás zafírok, smaragdok és rubintok vannak! Még gyógyító kövek is akadnak. Ezért aztán valahányszor lemegy a kikötőbe a hajó elé, mindig körülfogják a mágusok. Még partot sem ér a csónak, a vajákos asszonyok már alkudozásba fognak. Az is megesik, hogy hajba kapnak egymással. Kék acháttal, apatittal és kvarccal vannak tele a ládái. Állítólag sokat ad el a muszlimoknak is. Még a szultán embereihez is elért a híre. Megkértem, hogy hozzon el pár darabot hozzánk is. Ha tetszik valamelyik, megvesszük. Múltkor ő is ott volt Rose nénikéd teadélutánján; akkor beszélgettem vele. Roppant érdekes figura. Képzeld, egy muszlim negyedben lévő fogadóban lakik. Több mint egy éve érkezett. És mi csak most szereztünk róla tudomást! Na persze ez sem lehet véletlen. És most figyelj rám! Találd ki, mivel foglalkozik valójában ez az ékszerkereskedő!

Edith behunyta a szemét. Létezik olyan hely ezen a világon, ahol anélkül lehet élni, hogy délidő előtt meg kelljen szólalni? Talán kolostorba vonulhatna. Hahaha! Előbb kirúgnak egy katolikus lánygimnáziumból, hogy azután zárdába vonulj. Micsoda pompás ötlet!

– Edith mu, figyelsz rám? A férfi titkosügynök. Vagyis egy igazi kém. Hallasz engem? Na és tudod-e, kiknek dolgozik? Az angoloknak! Először én sem akartam elhinni, de úgy tűnik, már az indiaiak között is akadnak kémek. Sőt, hogy ne ébresszenek túlzott gyanút, a britek most már kifejezetten indiaiakat küldenek kémkedni a muszlimok közé. Ez a férfi is Oxfordban végzett. Nem is tudtam, hogy az Oxfordi Egyetemre indiaiakat is fölvesznek. Holott már jó ideje így van. Ezt maga Monsieur Pillai mesélte nekem. A többit meg Rose nénikéd hallotta megbízható forrásból.

Edith kifújta a füstöt. Juliette közben teljesen elragadtatta magát. Az ébredéskor magára kent gerániumolajtól csillogó arca egészen kipirult, zöldeskék szeme a pletyka izgalmában hatalmasra kerekedett.

– Na mit szólsz? Micsoda izgalmas történet! Hát nem szeretnél este megismerkedni ezzel az úrral?

– Nem szeretnék.

Juliette tekintete az Edith tányérjában elnyomott cigarettára siklott, és mélyet sóhajtott. Elment az étvágya. Már arra a süteményre sem bírt ránézni, amit Zoi az imént letett elé.

– De miért nem, Edithkém? Megint kísértetként akarsz bolyongani a fenti szobákban? Észrevetted, hogy a bőröd a napfény hiányától olyan sápadt, mint az angol nőké? Már fogalmam sincs, mit mondjak azoknak, akik felőled kérdeznek. Lassan több mint egy év telt el azóta…

Edith végre elfordította tekintetét a csillárról, és ingerülten az anyjára nézett. Mandulavágású fekete szeme parázslott.

– És mi lenne, ha megmondaná nekik az igazat?

A lány arca – picinyke szája, hegyes végű, fitos orra, kiugró járomcsontja, hosszú pillától árnyékolt fekete szeme – egy csapásra megváltozott, a törékenységet eltökélt szigorúság váltotta fel. Pöttöm alkatához képest meglepően mély hangja is megkeményedett.

Juliette levágta csészéjét a tányérra, és nagy levegőt vett. Ahogy megszólalt, a hangja olyan mély tónust vett föl, mint mikor a szolgálókkal beszélt; hegyes álla megnyúlt. Edith úgy érezte magát, mint aki máris diadalt aratott.

– Ide hallgass, lányom! Az én türelmem is véges. Figyelmes vagyok, igyekszem tapintatos lenni, de mindezt semmivel sem viszonzod. Mi szükség erre a megátalkodott dacra? Való igaz, hogy nehéz időkön mentünk keresztül. De azért…

Edith szeme villámokat szórt.

– Nem halunk a halott után. És Isten dolgába sem avatkozunk bele. Itt az ideje, hogy összeszedd magad, és visszatérj az életbe. Nem vagy már gyerek. Jó volna, ha társaságban mutatkoznál. Nemrég a saját füleddel hallhattad. Lucy Gillard-t is eljegyezték. A te korodban a valamirevaló férfiakat pillanatok alatt elkapkodják. Meglehet, már el is késtünk. Biz’ isten, pártában maradsz. Na gyere, nevess egy kicsit!

Juliette hátratolta a székét, megtörölte száját a lenvászon szalvétával, és megindult Edith felé. Kinyújtott kézzel. Mielőtt odaért volna, Edith egy macska fürgeségével felugrott a helyéről. Tudta, mi következik. Anyja az ujja közé csippentette volna az arcát, és széthúzta volna, hogy megnevettesse, mint gyerekkorában, amikor duzzogott. Villámgyorsan felkapta a Sıdıka által sodort második cigarettát, az elefántcsont szipkát és az arany öngyújtót, majd átsiklott az asztal túloldalára, és kiszaladt a hallba. A kalácsok ott maradtak érintetlenül az asztalon.

Már a lépcsőnél járt, amikor hallotta, hogy kopogtatnak a villa ajtaján. Megtorpant félúton, és hallgatózott. Egy idegen hangja ütötte meg a fülét, aki azt kérdezte: „Vajon alkalmas most Edith Sofia Lamarck kiasszonynak? Egy fontos ügyben kell beszélnem vele.”

Katina álma

Akisz szatócs egy utolsót kortyolt a kávéjából. A vízipipája kialudt. A kávézó inasa tüstént ott termett a fogóval, hogy felszítsa a parazsat.

– Hagyd csak, úgyis indulok.

A kávézóban ülők egy emberként tiltakoztak, amikor szedelőzködni kezdett.

– Ugyan, maradj még egy körre, vre Akisz! Nem szökik el a boltod. Három az isteni igazság. Hátha most megfordul a szerencséd.

Akisz a zaccos fenekű kávéscsészéje mellett nyitva álló tavlára pillantott. Eddig két kört veszített. Fekete szakállát simogatva kilesett az ajtón az Angol Kórház felé. A fején tálcát egyensúlyozó halvaáruson kívül egy lélek sem járt az utcán. Visszafordult. Zsibongás töltötte meg a teret. Égett kávé, lábszag és almahéj illata terjengett a levegőben.

– Endakszi, rendben van, játsszunk még egy kört. Egy utolsót. De utána sok dolgom van.

– Maliszta Akisz mu, hát persze. Mint mindannyiunknak. Lejátsszuk még ezt a kört, azután megyünk a dolgunkra.

Akisz maradása megnyugtatóan hatott a kávézóban lebzselő férfiakra. Az asztalszomszédja, Hrisztosz a kávézó inasáért kiáltott.

– Pavli fiam! Eredj, hozz gyorsan friss kávét Akisz bátyámnak, és izzítsd fel a pipáját.

Akisz megcsókolta a dobókockákat tartó kezét.

– Ade, hozz szerencsét!

Akisz már megnyert három kört, és éppen a negyediket kezdték, amikor fél órával később Katina tűnt fel a tér sarkán a hátára kötött gyerekkel. A férfi nem vette észre a szaletli árnyékában, a kávézó nedves üvegén kopogtató feleségét. Katina fejkendője lecsúszott a tarkójára, eső áztatta vörös haja a fejére tapadt, arca és orra egészen kipirult a hidegben. A párás üvegtáblák mögött a férfiak a külvilágról megfeledkezve rázták a dobókockákat. Katina ezúttal – megkockáztatva, hogy esetleg fölébreszti a babát – az ujjáról lehúzott gyűrűvel is megkocogtatta az ablakot. Pavli otthagyta a gázfőzőn a kávét, és kisietett.

– Kalimera, Kiria Katina. Hogy van?

Katina nem felelt. Pavli izgatottan visszaszaladt.

– Kírie Akisz, Katina asszony kint vár.

Ezúttal senki sem tiltakozott, amikor Akisz megindult kifelé. Fél tizenegyre járt az idő. Látszott, hogy az eső nem áll el egyhamar. Akisszal együtt az a három munkás is elindult, aki a Menekşe utca kockakő burkolatán dolgozott. Elöl ment Akisz, az egykori birkózó, mellette a kendőben hátára kötött babával Katina, aki olyan aprócska volt, hogy a férje zsebében is elfért volna, mögötte pedig, a hátukon ásóval, a Khiosz szigetéről érkezett idénymunkások ballagtak. Együttesen átvágtak a negyed kenyérillatú kis terén. Alani néven ismerték a helyet. Amint az idő melegebbre fordult, a negyedben lakó családok fogták a székeket, kereveteket, és mind kirajzottak, gyerekestül kitelepedtek a térre. A sarki pékségből áradó finom illatokról Kenyeres térnek keresztelték el a kicsiny teret. Állt rajta egy fiatal platán, alatta csorgókút, itt kapott helyet a helyi rendőrőrs épülete, és alacsony fal vette körül, melynek tövében rendszerint lányok ugróköteleztek, a tetején ülve pedig napraforgómagot ropogtattak.

Aznap reggel az eső miatt teljesen kihalt volt a tér. Az előző héten lerakott nedves kövek tükörfényesen csillogtak a lábuk alatt. A járdák mentén futó vízelvezetők ismét kiöntöttek, a mellékutcákban sártenger hömpölygött. Át kellett ugraniuk a vízzel teli árkon, hogy az utcáról be tudjanak menni a házba. A Katina hátán alvó baba meg se rezzent.

Akisz szatócsboltja a térre nyíló Menekşe utcában, egy keskeny homlokzatú, kétemeletes kőépület alsó szintjén volt. A felső emeleten laktak. Hátul volt a raktár, meg egy kis kövezett udvar, ahol a víztartály állt, és ahol Katina a ruháikat teregette.

Akisz, miközben a kulcsot keresgélte az öve alatt, egyszer csak megszólalt:

– Elvitted a fiúkat az iskolába?

– Már rég.

– És mit csináltál idáig?

– Mit csináltam volna? Elmentem Fasulára a piacra. Vettem estére húst, gondoltam, készítek valami finomat. Igaz is, elfogyott a sáfrány, kicsit később leengedem az erkélyről a kosarat. Teszek egy keveset este a piláfba. Azután benéztem még Kírie Jakumihoz is. Adott levendulaolajat. Ha bedörzsölöm vele a kislány talpát, nyugodtan fog aludni. A fiúknak meg küldött tömjén illóolajat. Élénkíti az eszüket. Onnan elsétáltam a Berberyanék pékségébe. Nem tudom másként elaltatni a babát. Folyton menni akar. Ezért a hátamra kötve kell hordoznom, mint valami falusi asszonynak.

Akisz a babára pillantott, aki fehér sapkás fejét az anyja hátának döntve édesdeden aludt. Pici arca és orra kipirult, szájacskája nyitva. Akisz alig várta, hogy leszálljon az este, és az ölébe vehesse a kislányt.

– No menjetek haza gyorsan. Meg ne fázzon. Minek hoztad ki ebben az esőben az utcára?

– Mit kellett volna tennem? Hagytam volna a kávézóban? Otthon meg csak bömbölt volna, így viszont elaludt, mielőtt még a Francia Kórházhoz értem. Jut eszembe, Hayguhi asszony küldött neked süteményt. Nyisd ki a boltot, aztán beviszem a kávé mellé. Vagy megvárod a sörbetet?

Akisz ingatta a fejét, miközben felhúzta a bolt redőnyét.

– Hozd csak a kávét, a sörbetárus nem jár ebben az esőben.

Katina belökte a bolt bejárata melletti kék faajtót, és bement a házba. Igyekezett nesztelenül, szinte lábujjhegyen felmenni a lépcsőn, hogy a deszkák ne recsegjenek a léptei alatt. Az utolsó lépcsőfok után levette a cipőjét, és odatette a fal tövébe. A szoba közepén álló kályha már kialudt, de még mindig meleg volt odabent, a korán reggel kivasalt ruhák masztikaillata terjengett a levegőben. Leoldotta a fejkendőjét, s az ikon mögötti tükörben a kislányára lesett. Még mindig aludt. Bárcsak végig aludna, amíg megfőzi az ebédet!

Mikor óvatosan az ablakfülke előtt álló bölcsőbe helyezte a kislányt, az hirtelen kitátotta picinyke, piros száját, és ásított. Katina szíve újra eltelt szeretettel és ámulattal. Valahányszor a kisbabájára nézett, úgy érezte, mintha valami csodának lenne a tanúja. Miközben betakarta, egyenként megérintette pici, fehér ujjait, félhold formájú körmöcskéit. Háromszor keresztet vetett a bölcső előtt, mielőtt kiment a konyhába.

– Drága Jézus, Szűz Máriám, óvjátok meg az én kis Panajotámat a rontó szemektől, gondoktól, bajoktól. Ámen.

Akisznak nem említette ugyan, de reggel, miután elvitte a fiúkat az iskolába, a piacra menet betért az Ájia Katerina-templomba. Még mindig képtelen volt elhinni, hogy életben maradt a kisbabája, ezért egy éve minden reggel elzarándokolt a templomba, hogy hálát adjon a lánygyermekek védőszentjének, Szent Katalinnak és persze Szűz Máriának, amiért az ő Panajotáját a védelmükbe vették. A szülése után azonnal hálaadó felajánlást tett, melynek érdekében eladta az egykori kelengyéjéhez tartozó karkötőket. Akisz nem hitt abban, hogy Panajota születése csoda lenne, miként abban sem, hogy Szűz Mária kegyelemben részesítette volna őket. A felajánlás ügyében beérte a zúgolódással. Most azonban alaposan kijött volna a sodrából, ha megtudja, hogy Katina minden reggel elmegy az Ájia Katerinába, és adományokat visz a templomba. Ezért az tűnt a legokosabbnak, ha a templomlátogatásait az asszony titokban tartja hitetlen férje előtt.

Katina a szülés során azt hitte, hogy Panajotával együtt meghaltak. Sőt nemhogy azt hitte, mákszemnyi kétsége sem volt felőle. Míg a lába közül megáradt folyóként dőlt a vér az ágyra, ő egy tollpihe könnyedségével kezdett emelkedni az égbe. Lent, az ágya körül az asszonyok fogták a lábát, s egyszerre kiáltozták, akár valami imát, amiben maguk sem hisznek: „Nyomd, Katina, még erősebben! Ela. Gyerünk, Katina mu! Már nincs sok hátra.” A baba teljes súlyával nyomta, Katina pedig tolta, a nők szorosan fogták, hátrahúzták a lábát, de csak nem tűnt elő a gyerek feje.

A vörös vérfolyam közepén térdre rogyva segédkező fiatal bábaasszony, Marika arcára sötét árnyékként borult a kétségbeesés és a rémület. Miközben kitapintotta a méhszájat, rettegve mormogta maga elé: „Le van pecsételve ez az átkozott nyílás, akár a szultán kincstára.” Rögtön kórházba kellett volna menniük. A főbába, Meline tudta volna, mit kell tenni, csakhogy ő nem volt a városban, egy gazdag családhoz ment szülést levezetni, és még mindig nem tért vissza. A szülésnél segédkező lányok egyike elrohant a török negyedbe Aybatan vajákos asszonyért. Az öregasszony nem törődött vele, hogy már éjfélre jár, azon nyomban fölkelt az ágyból, összekészítette a bugyrát, magára terítette a kendőjét, és meg sem állt a Menekşe utcáig, ahol Akisz és Katina lakott. Katina a második huszonnégy órát csak azoknak az alkoholban lepárolt különleges gyógyfüveknek köszönhetően bírta ki, melyeket Aybatan asszony egyesével csepegtetett le a torkán.

A negyvennyolcadik óra vége felé vérben úszó testéről leválva, könnyed tollpiheként lebegett a levegőben, onnan látta, hogy a vajákos asszony valamit a bába fülébe súg. Nem hallotta, mégis pontosan tudta, mit mondott. „A babát már nem tudod megmenteni, az anya életét mentsd meg.” Ezt mondta. A baba meghalt. Szeretett volna megszólalni, de mint egy rémálomban, hiába nyitotta ki a száját, nem jött ki hang a torkán. Ha tudott volna beszélni, azt mondta volna, hagyják meghalni őt is. Akár a fagyhalál kapujában állók, szerette volna szelíden átaludni magát a túlvilágra. Egyszeriben egy fehéren fénylő alagút tűnt fel előtte. Szivárványként feszült az égboltra, a túlvégéről a kislánya integetett felé. A kislány szakasztott mása volt az anyjának. Katina ezt látva roppantmód megörült. A fiai ugyanis egy az egyben Akisz családjára ütöttek: barna bőrű, vastag csontú, erős kötésű gyerekek voltak. A lánya azonban aprócska, vörös hajú és szeplős lett, pont, mint az édesanyja. Tett felé egy lépést a fényalagútban.

Lent hagyott teste körül közben mozgolódás támadt. A távolból, nagyon messziről Marika bába hangja csengett a fülébe: „Tarts ki, Kiria Katina, elviszünk a kórházba!” Bárcsak ne vesződtek volna vele! Micsoda csodálatos szabadság megválni a testtől! És mintha minden fényből lenne. Katina az alagút vége felé lépegetve megérintette a fényfalat, s az egyszeriben foszforeszkálva ömlött végig az ujjain. Mint minden, az új teste is fényből volt. A keze, a karja, az egész teste eggyé vált mindennel, amihez csak hozzáért. Katina immár fény volt, és fény volt az alagút is meg a túlsó végén várakozó lánya is; minden csupa fény volt, és egymás folytatásaként tündökölt. Senki nem különült el senkitől. Az elkülönülés illúziónak bizonyult. Annyi hosszú éven át élt anélkül, hogy ezt az egyszerű igazságot fölismerte volna! Milyen kár! Tovább folytatta az útját, miközben ámulva nézte, mint alakul át a keze, a karja, a teste merő fénnyé.

Kétségkívül a mennyország felé tartott.

Mindig igyekezett jó keresztényként élni; nemcsak vasárnap reggelente, de a szentek ünnepein és egyéb keresztény ünnepnapokon is eljárt a templomba, s felajánlásokat tett, hogy az imái meghallgattassanak. Karácsony, húsvét és Nagyboldogasszony napja előtt negyven napon át böjtölt, és soha nem feledkezett meg az imádságról. Biztos volt benne, hogy a fehér fényalagút végén Szűz Mária várja őt és a kislányát.

Ellenkezni szeretett volna, hogy ne vigyék kórházba, de elfogyott belőle a szusz.

Lepillantott az égből a földre. A lába közül áradó sötétpiros folyam az egész világot elárasztotta. Hirtelen elszorult a szíve. Csakugyan az ő vére volna? Katina egy fényalagútban lépkedett, alatta emberek kiáltoztak, recsegtek-ropogtak a háztetők, a sikolyokba lángoló szárnyú sirályok rémült rikoltozása vegyült. Egy lidércnyomás volt az egész! A lángok minden zugban, ahová csak beférkőztek, fölfalták az életet. Alighanem ez a pokol. Ha így van, még iszonytatóbb hely, mint ahogyan a szent könyvekben leírták. „Szűzanyám, Panajá mu!, tartsd távol a fiaimat az ördög mesterkedéseitől, bocsásd meg a bűneiket, tévedéseiket, és védd meg őket ettől a lenti rémálomtól. Nyisd meg a fiaim előtt a mennyek kapuját!”, mormolta imádkozva, majd elájult.

Amikor jóval később kinyitotta a szemét, a szoba falain aranysárgában, kékben, zöldben játszó mennyei fényábrák táncoltak. Az ágy fölött, a levegőben keringő porszemeknek is ugyanilyen színük volt. A hűvös, sós, hínárszagú tengeri szél magnólia illatát hordta be a magas mennyezetű, fehérre meszelt szobába. Tehát ilyen a mennyország. Miközben Katina elnézte a félig nyitott ablak előtt zizegő fügefa leveleit, eszébe jutott, mit mondott egyszer az anyja a magnólia virágáról. „A virágot, amit a vázába tettél, fojtsd meg egy cérnával, kóri mu. Ha nem fojtod meg a virágot, te magad fulladsz meg az illatától.”

Az anyjáról hirtelen eszébe jutott az alagút végén hagyott szeplős kislány. Keze magától a hasára tévedt. Visszatért e világi testébe. Fülét megütötte a függöny túloldalán fekvő betegek fojtott mormolása. E szerint tehát nem a mennyben van, hanem még mindig a földön. A bánat cseppekben terjedt át a torkából a hasába, akár Aybatan asszony alkoholban lepárolt elixírje. Leeresztett a hasa. Enyhén fájt a méhe. Most, hogy tovatűnt belőle a kilenc hónapon át hordozott élet, egyszeriben roppant magányosnak érezte magát.

Fejét az ablak felé fordította, és behunyta a szemét; a fájdalom langyos cseppekben gördült le a párnájára. A hasában támadt űr keservesen kínozni kezdte. Újra feltűnt az alagút végén az a vörös hajú, szeplős kislány. Integetett az édesanyjának, s miközben beleveszett a fehér végtelenségbe, a mosolyával mintha azt üzente volna, hogy minden az égvilágon csupán csak fényből áll.

– Panajá mu!, vígy vissza abba az alagútba. Szűzanyám! Vedd el ezt a testet tőlem. Vigyél oda a lányomhoz.

Olybá tűnt azonban, hogy Istennek és az angyaloknak más terveik voltak Katinával, mert nem feleltek a kérésére. Ehelyett félrelibbent a függöny, és az ágy fejénél feltűnt egy rózsaszín formaruhás európai ápolónő. A karjában sárga plédbe bugyolált kisbabát tartott. Nyúlánk termetű, mosolygós arcú nő volt. Szőke haját hátul szorosan összefogta, kerek, fehér arca úgy ragyogott, akár az augusztus éjjeli telihold. Bájos akcentussal beszélve a görögöt, így szólt:

– Jó reggelt, Kiria Katina. Liz nővér vagyok. Készen áll rá, hogy megismerkedjen a lányával?

Katina hüledezve pislogott hol az ápolónőre, hol a felé nyújtott sárga plédre. A baba hajjal született. Pipacspiros volt a feje. Csíkszeme szorosan behunyva. Amint Liz nővér Katina karjába adta, eltátotta picinyke, piros száját, és teli tüdőből ordítani kezdett.

– Alaposan megéhezett a kislánya – mondta mosolyogva a nővér, miközben elhelyezte Katina karjában a gyermeket. – Amíg ön magához nem tért, a kórházunk dajkája szoptatta. Amint észrevettem, hogy magánál van, tüstént fölkaptam a babát, és hoztam is.

Katina megbűvölve nézte a vörös fejű csecsemőt. A kórteremben pisszenés sem hallatszott.

– Nehéz éjszaka áll ön mögött. Még ájult volt, amikor Marika idehozta. A vezető bábánkat, Melinét mintha csak a gondviselés küldte volna. Alighanem az angyalok vigyáznak önre meg erre az apróságra, mert fogalmam sincs, Meline bábaasszonyhoz hogyan ért el a hír azon a sötét éjszakán. Ráadásul egy városon kívüli szülésről tért vissza. Amint megérkezett, tüstént bevette magát a szülőszobába. Egyikünket sem akarta maga mellett tudni. Egyedül segített világra hozni a kicsikéjét. Amíg mi fent voltunk, megmosdatta és be is pólyálta! Csodálatos bábaasszony. Arra is volt példa, hogy halott csecsemőt hozott vissza az életbe!

Katina kimerülten bólintott. Amíg a nővér beszélt, a baba rátalált anyja mellére, és aprócska szájával mohón szopni kezdte.

– Oda nézzenek! – kiáltott fel Liz nővér az egész arcát beragyogó, őszinte mosollyal. – Mintha az anyaméhben tanulta volna! Milyen pompásan tudja, mit kell csinálni!

Amikor a nővér magára hagyta, Katina csak akkor érintette meg a kislány ajkát, fekete haját, vajpuha fülecskéjét. Felfoghatatlan volt az egész. A lánya – orrával, fülével, húsával, csontjával, mindenestül – ott feküdt a karjai között. Valóságos csoda történt! Ez volt hát az oka annak, hogy Szűz Mária, a magasságos Teremtő és az angyalai úgy döntöttek, mégsem veszik magukhoz Katinát. Igazi csoda! Szűz Mária megérintette szent kezével ezt az apróságot. Könnyes szemmel keresztet vetett, és kisbabája fülébe suttogta:

– Na zíszisz, moro mu, élj soká, kicsinyem!

Miközben Katina a csecsemővel a mellén, egyszerre sírva és nevetve, szakadtalanul Szűz Máriának hálálkodott, végleg tovatűnt, kitörlődött az emlékezetéből annak a lánygyermeknek a képe, aki – míg ő élet és halál között lebegett – a fehér alagút végén búcsút intett az anyjának.

{1} A regény a többnemzetiségű, többnyelvű városban játszódik, amelynek régebbi elnevezése Szmirna volt. A törökök kezdték el İzmirnek hívni. A szereplők hovatartozásuk szerint használják a város nevét. – A szerk.