A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A kígyó és az oroszlán / A sötét ég históriája 1., 2026

Copyright © S. A. Tailor, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borító, fedél és éldekorterv: Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: NeylaGrey

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-58-2

A napnak és a holdnak.
A fénynek és a sötétségnek,
a körülöttük táncoló pajkos időnek.
Gyermekkacagásnak,
mely sóhajjá szelídült.

Kedves olvasóm!

A méregkeverő titka olyan kitalált eseményeket dolgoz fel, amelyek érzelmileg megterhelőek lehetnek. A történet a veszteség több formáját prezentálja az énkeresés állandó folyamatán belül.

A lapok között titkos félelmek bújnak meg. Olyanok, melyek bármely szívnek lakói lehetnek.

KARAKTER SEGÉDLET

A Frank Birodalom, Akvitánia tartomány, Lusignan (ma Franciaország nyugati vidéke) várának népe:

Rajmondin Hugh Carloman de Lusignan: Lusignan várának ura, Poitiers és Forez grófságának hűbérese. Akvitánia nemes Őrgrófjainak leszármazottja. Hugh de Lusignan és Betta de Lusignan egyetlen gyermeke.

Meluzina River: A folyók úrnője, a megátkozott királylány. Elinas MacAlpín és Pressina River elsőszülött leánya. Melior és Palatin River nővére.

Nantelm de Forez: Rajmondin de Lusignan unokaöccse és jobb keze. Meluzina River jegyese. Emmerick de Beaujeu, a hajdani forezi nagyságos gróf bal kézről született fia, kinek édesanyja Martzela zu Altube.

Blantiferte Adeleheid Bertrude de Beaujeu: Emmerick de Beaujeu és hitvese, Bertrude de Beaujeu egyetlen leánya. Lusignan birtokának várományos úrnője. Rajmondin jegyese. Nantelm de Forez féltestvére. Forez jelenlegi grófjának, Bertram de Beaujeu édeshúga.

Palatin River: Elinas MacAlpín és Pressina River legkisebb gyermeke. Blantiferte de Beaujeu hölgy kisasszonya.

Cecily: A vak banya, gyógyító, látó.

Hugh: Cecily galamblelkű fia

Merovech: Az erőd urának személyes inasa.

Ultia: Blantiferte úrnő dajkája és későbbi szolgálója

Monique: Lusignan első számú szakácsa.

Zakaria: Kennelmester.

Willigod: Lusignan atyája

Ursmar: A vár kovácsa.

Mariwig: Istállómester.

Nardwin: Lusignan várának hóhérja.

Hildigard, Sigrada: Szolgálólányok.

Acfred, a vörös, Ragenfrid, Vaefer, Isoard: Commitatusok, azaz Lusignan birtokosának legfőbb testőrei.

Frank Birodalom, Poitiers grófsága, a Palota lakói:

Rannulf Rannulfields: A Palota grófja, Akvitánia tartomány legfőbb irányítója.

Ebalus Manzer: A gróf törvénytelen gyermeke, a Palota jövendőbeli ura.

Isarn de Forez: Emmerick de Beaujeu és Martzela zu Altube fia, édesanyja okán törvénytelen gyermek. Nantelm de Forez ikertestvére. A Palota újdonsült atyája.

Ortixa Maria Zabala: A baszk származású Balendin Elisalde és Gurutze Idoia Elisalde középső leánya. Testvérei: Domeka és Baltza Elisalde

Errolan Zabala: A baszk királyi család rokona, Ortixa Zabala férjura.

Théodé: Ortixa Zabala személyes szolgálója.

Chariulf, Adalt, Gunthar, Fulko atyák: A Szent Maria Maior tanoda mesterei és diákjai, a Palota atyái.

Blitgilde Herbertien: A palotában élő nemes hölgy. Fia: Aaron Herbertien.

Garsenda: Ebalus ágyasa

Walda, Hlodwig: A hittérítő ötök tagjai.

Alba (a mai Skócia), Strathallan erődjének nemesei s alattvalói:

Griogir Áéd MacAlpín: A megboldogult király, Elinas MacAlpín elsőszülött fia. Édesanyja: Aífe Badb O’Strathclyde királyi leszármazott. Alba és a Piktek atyja által egyesített birodalom legfőbb királya. Meluzina, Melior és Palatin River féltestvére.

Carata Badb MacAlpín: Alba királyi hercegnője, Elinas és Aífe édesgyermeke.

Pressina River: A River lányok anyja, a hajdani skót király ágyasa, Giric MacAlpín kegyeltje.

Drostan Lulach McDuff: A Pikt Falkandor szülöttje, a hetek leszármazottja. Malakey Ethelred Lulach McDuff fia. A McDuff klán nagyra becsült tagja.

Melior River: Elinas MacAlpín és Pressina River középső leánya.

Aabjørn Hraffson/Jarl: a Terra Danorum szülöttje. Viking gróf, s ennek saját jogán örököse.

Ridir: Viking harcos, megtérésük után Aabjørn keresztatyja és tanácsadója.

Eógan: Ruhakészítő.

Cormac: A királyság egyik klán vezére

Annabill: Strathallan fenséges várának füvesasszonya

A továbbiak:

Bertram de Beaujeu: Forez grófi székét foglalja el fivére, Amalgar de Beaujeu után. Kuzinja, Rajmondin de Lusignan hűbérura. Blantiferte édestestvére, Nantelm és Isarn Forez féltestvére. Házassága által Lyon grófságának örököse.

Ansgarde de Lyon: Lyon hercegének leánya és Bertram de Beaujeu hites felesége.

Rollo viking herceg: A Lugdunesis Secunda meghódítója.

Bernard Plantapilosa: Toulouse Auvergne Markgrófja.

Alciun Plantapilosa: A Frank Birodalom keleti tartományainak püspöke.

Raoul Déols-Chateauroux: Déols ura.

Wulgrin de Taillefer: Périgord grófja.

Hugh Welf apát: A Tours ház vezetője.

Pressina

Avalon

Az Úr 879. esztendeje, Thrimilchit,
az esztendő ötödik hava

Hazudott neked, anyám, és tudod… hazudni bűn.

Csupán ennyi csengett a fülemben. Minden szavát erőteljesen formálta, de érzelmek nélkül.

Aggódnom kellene tán? Rosszul csináltam valamit?

De mégis mi hasznom nekem ezekből? Kérek valamit, s egyik fülükön beszáll a hangom, a másikon meg ki. És ez az állandó csámborgás… Sosem tudom, merre járnak. Ahelyett, hogy segítenének, mikor kérem, eltűnnek akár napokra. Ó, ha látna az én anyám! Túl sokat engedek nekik, az a baj.

A rőzsét fájó hátamra vetettem, s elindultam Avalon valaha létezett legkacskaringósabb útján kunyhónk irányába. Mindig egyenes tartásom meghajlott a súly alatt. Fehér hajamat kendő alá tűrtem, hogy ne akadjon a gallyakba.

Nem baj, bírom én a munkát nélkülük is! Mindenért magam dolgoztam, egyedül. Nincs szükségem lányaim segítségére. Feljebb rántottam az összekötözött holmit vállamon. Talán Meluzina is megnyugszik, ha távol marad kissé szóváltásunk után. Az a gyermek…

Fél kézzel is orrnyergemhez kellett érnem.

– Mégis hogyan fékezzem zabolátlan jellemét, hogy ne ártson önmagának? Az én kudarcom, ha bármi meggondolatlant tesz? Képtelenség ilyen dacos természetet visszatartani, végképp akként, hogy figyelembe veszem a másik kettőt is. Kire üthetett vajon? Anyámra – válaszoltam meg csendesen suttogva a szavakat a ködös, magányos úton. Szinte inni lehetett a párát körülöttem.

– Képtelen volnál őszinte lenni hozzánk?

Szavai méregként martak. Vitánk keserű emléke szinte égett szemeim előtt. És még ő merészel dühös lenni rám!

– Az én életem az nem a te dolgod – válaszoltam neki.

Pimasz leány. Lehetetlenség kijönni vele. De én a szülőanyja vagyok. Hogy merészel engem számonkérni? Talán ha férjhez adnám, tanulna némi alázatot. De kit kérhetnék efféle teherre? A kovács fia gúnyt űzött belőle. A pap meg nem engedi be a kőhalomba, melyet templomnak csúfolnak. A vásárokon csak azzal az öregasszonnyal látni, aki kétes tanácsokkal látja el. Abból sincsen semmi hasznom. Mindig rosszul választ. Kemény kezű irányításra van szüksége. Meliornak már találtam megfelelő embert, s ő meg is barátkozott vele. Na de Meluzina! Magna Mater tudja csak, ki hajlandó a nyakába venni őt. Pedig itt lenne az ideje. Túl gyakran mond ellent nekem. Ez az intő jele, hogy el kell válnunk.

Újra felrántottam a rőzsét, hogy vállamra nehezedjen, s másik kezembe fogtam leomló köpenyem alját, hogy ne legyen még ennél is sárosabb. Haragos felhők takarták Avalon felett az eget, szürke, fémes csillogásba vonva mindent. A levegő fullasztóan sűrű volt. Ő csinálhatja? Félúton jártam már. Akár otthon is lehetnek. Mit nem adnék most, ha láthatnám őket! Feszült a mellkasom, mert nem tudtam, merre járnak. A kicsi Palatin követi őket mindenfelé. Jámbor kis jószágom! Meluzina óvja őt a széltől is. Nem úgy, mint Meliort. Állandóan zeng az otthonom ettől a kettőtől. Ha az egyik azt mondja, fekete, a másik rávágja, hogy vörös.

Megálltam egy pillanatra, míg megvizsgáltam az eget magam felett. Túl hirtelen érkezett, előjelek nélkül. Máris szemerkélt a finom eső. A gyermek csinálja. Amióta ráérzett az ízére, minden kitörése előtt esőt hoz. Hitetlenül elmosolyodtam. Igen gyakori hangulatának ingadozása, de ma biztosan tudtam, hogy nemrég megesett szóváltásunk az okozója.

– Ezért kell üldözöttként élnem?

– Elhallgass, engedetlen gyermek! – ripakodtam rá, miközben megpiszkáltam a parazsat.

– Nem vetted észre, hogy kijátszanak, megaláznak.

– Atyád sosem hazudott nekem, leány. Ne merd a szádra venni őt!

– Úgy a te hibád, anyám. Elhitette veled, hogy te vagy az egyetlen, hogy a királynéja leszel.

– Fejezd be! – figyelmeztettem erősödő hangon. – Neked ezzel nincsen dolgod.

– Nincs dolgom azzal, hogy egy király leányának születtem, de száműztek?

– Magamtól jöttem ide – kiabáltam dühösen.

– Úgy! Az ostobaságod okozta! – ripakodott rám Meluzina.

– A fivéreitek – vágtam a szavába erélyesen, majd pillantásomat végigvezetve mindhárom leányomon, immár nyugalommal szólaltam meg újra – már hercegként éltek atyátok másik várában. Strathclyde helytartójának leánya gyermekeiként. Távol a MacAlpínok otthonától a háború okán.

– Fivéreink, anyám? – Palatin hangja sírásra állt. Bólintottam.

– S te mégis azt mondod, őszinte volt! – Legidősebb leányom a megszokottnál is jegesebb hangon szólt. – Csak éppenséggel elhallgatta, hogy van már királynéja, s örökösei. Megkívánt téged. Te pedig esztelen bedőltél neki!

– Vigyázz a szádra! – sziszegtem felé.

– Nevetség tárgyává tetted magad, s ezzel eldöntötted mások sorsát is.

Szemei szikráztak haragjában. Majd megbékél. Biztosan otthon lelem őket. Megbékélnek.

– Hazudott neked! – Nem hazudott. Elinas jó ember. Szeretett engem. Nem hazudott! – Tőrbe csalt, és még most sem ismered el! – Elinas szeretett engem. Én pedig magára hagytam bosszúból. – Hazudott neked, anyám!

Mérgesen ledobtam a rőzsét.

– Tudtam, mit teszek! – mondtam ki hangosan a szavakat. Nem tudom, mi okozza ezt a szörnyű érzést ma. A leányok napok óta távol voltak. De hiszen ez gyakran megesett, de hiszen… Végighúztam érdes tenyeremet arcomon. Hiszen olyan gyakran mond ellent. Talán őt érzem? Érzem a terhet, amelyet magára vett. A gyermekem. Vészes felismeréseim okán leejtettem a rőzsét, s elindultam a hegy felé, melyről rálátás nyílik Alba szigetére. Ide szoktam vinni őket, mikor aprócska porontyok voltak. Éreztem őt. Rettenetes gondolat furakodott elmémbe: Hány napomba telt megjárni az utat? Beszéltem nekik a szoros mellett elrejtett csónakról? Nem. Biztosan soha nem említettem.

Sietősre vettem lépteimet a szemerkélő esőben.

Olyan közeli a királyság erről a helyről. Szinte, ha feléje nyújtanám kezemet, elérhetném. Ahogy emelkedtem a dombtetőn, úgy tárult lassan szemem elé az iszonyatos látvány.

A vihar nem itt van. Ez a vihar nem Avalon szigetét sújtja. Soha nem is fogja elérni. A távolban a zuhogó eső elmosta azt a tájat, mely mindennap ugyanolyan ékesen fedte fel magát előttem. Most feketére itatott felhők emelkedtek Alba szigetének közel eső szeglete fölé. A látomás túlsó végén a szürke tenger morajlott búsan, mintha az istenek kárhozatra ítélték volna a fehér sziklákat s az ott élőket. Villámok csaptak le, s a sós víz minden csapásnál feljebb tört, nyaldosva a magaslatot. Könyörtelenül ostromolta őket.

Elnyílt ajkakkal néztem az eget. Magna Mater! Nem bírtam mozdulni. A sziget felett, mely mindennél édesebb nekem, nem egy egyszerű viharfelhő terpeszkedett. Amolyan fajta volt, melyre mikor ránézel, tudod, hogy búvóhelyet kell találnod ellene. Az ég java részét kitöltötte. Mélykék, széles koronaként, s alatta körkörösen tekeredett alá valamivel légiesebb tölcsére, mely még így is magába fogadta a sziget felét.

Képes lenne áthelyezni az erejét? A gondolataim olyan erővel zúdultak rám, amiképpen az előttem lévő égzengés tombolt. Egy mélyen búgó, kitartó dörgés magamhoz térített. Képes volna a gyermek az erejét más vidékre irányítani?

Sóval vegyült szél ragadta meg szoknyámat, s hajamat is megemelte. Fejemre erősített kendőm elszállt a messzeségbe. Átkeltek? Nem várhattam tovább tétlen. Az Ida-hegyi Nagy Anya nevére! Elindultam a csónak rejtett helyére, kifúltan ereszkedve a hegy oldaláról. Peregtek előttem leányom szavai. Arcának finom mozdulatai, miközben felém vágta azokat.

Ha ártott neki… Talán elindítottam őt! A vallomásommal az apjáról… Nem tudtam leemelni tekintetemet a láthatatlan forgó áramlatról, mely a zivatar óriási felhőjét mozgatta szüntelen. Ilyesmire még én is nehezen voltam képes. Az ilyen viharok az istenek kezeibe valók, nem tündérlényekébe. Éreztem az érzéseit. Belé martak mellkasomba, s összenyomták azt.

Folyton-folyvást megcsúsztam a sárban, a kemény gyökerek tartottak. Valami nagyon rosszat tett, tudom! Tudom. Leültem a földre, úgy csúsztam tovább a parthoz. Eszemet vesztve rohantam a barlang szájához, de amint megláttam őt, megdermedtem mozdulatomban.

– Mit tettél, te átkozott kígyó?

Halkan beszéltem, mégis tudtam, hogy hall engem.

Meluzina egy magas szikla tetején ült békés arccal, a tenger tajtékos vizét fürkészve. Kieresztett, végtelen haja szállt a szélben. Mocskos, tépázott ruhája lengett ültében körülötte. A moha lepte csónak nem messze tőle állt. Egyik fele a vízben volt. A tenger bosszúsan lökdöste irányunkba. Kellett némi idő, hogy rájöjjek, a félelmem igazolja magát most előttem. Megráztam kissé fejemet. A kicsi Palatin felzokogott hangomra, Melior pedig néma csendben átölelte őt karjával. Ők ketten reszketegen a szikla tövében álltak, bőrig ázva. De nem esett még elég eső itt.

– Egyikőtök sem mer rám nézni? – kérdeztem őket valamivel hangosabban. Még mindig ziháltam. Próbáltam elfojtani. Meluzina aprót kacagott félrebillentett fejjel. Kezét maga elé nyújtotta játékos könnyedséggel Alba földjének vonalában. Mutatóujját felemelte reá, mire lecsapott egy szerteágazó villám.

– Bántottad jó atyádat? – Amint szavaim utat találtak ajkamon át, egész testemben remegni kezdtem. A szerelmem… – Felelj! – kiáltottam türelmemet veszítve, s ezzel egyidőben Palatin Meliorhoz bújva még keservesebb jajveszékelésbe kezdett. Átkozottak!

– Gonosznak születtél – suttogtam felé. – Kegyetlen, rossz gyermek! – Újabb remegés rázott. Hitetlenül fejemet tekertem. Egész testem bizsergett eltemetett erőmtől. – S tudod-e, mi a sorsa az ilyeneknek, mint te? – léptem hozzá közelebb, hogy ezüstté fakult pillantásába fúrhassam az enyémet. Visszalesett rám közönyösen. – A rossz gyermeket meg kell büntetni!

Egy pillanatig csendben bámult még, majd csendesen, lesújtó tekintettel megszólalt:

– Hát büntess meg!

Az ég felé nyújtottam karjaimat erőért fohászkodva, és szavaim formálásába kezdtem.

1. FEJEZET

Meluzina: A nap és a hold csókja

Akvitánia, Lusignan

Az Úr 882. esztendeje Blod,
az esztendő tizenegyedik hava

Kat Leon – Sweet Dreams

Amint beköszöntött az ősz, megeredt az eső. Az egész Frank Birodalmat eláztattam, középpontjában Akvitániával, Lusignan várával. Bárcsak el is mosta volna! Most, a tél derekán, lassan megérkezik a hó is. Amazt nem irányítottam. Hatalmam csak az eső felett volt, de csupán nem régóta kezdtem igazán uralni. Kettő holdhónappal ezelőtt tértem meg holmijaimmal Cecily un Aveugle-hoz. Mikor legutóbb elváltam tőle, azt mondta, hamarosan találkozunk. Így is volt. Nehezen, de rávettem, hogy az összes kígyótaszító növénytől megváljunk.

Most éppen üres fioláit mostam a folyónál. Lustán és kéken csillogtak a fenyegetőn ragyogó felhők alatt. Egy fonott kosárba tettem a tisztákat. Vékony ujjaimmal a maszatos üvegfalat vakargattam a lassan csobogó víz mellett. A folyó megnyugtat. Erőt nyerek belőle, s megtisztítja elmémet is. Zsibongó útját járva mintha magával sodorná minden bánatomat.

– Ott van valaki a bokorban, láttad? – nevetett fel Hugh. Odafordítottam fejemet, de senkit sem láttam. A szél sem rezegtette a vékony ágakat. Megint képzelődik. Hazudnék, ha azt mondanám, nehéz volt hozzászoknom Hugh-hoz. Végtére is az anyja meg én is kapunk látomásokat. Lehet, hogy én is őrült vagyok. Így tehát hamar megtaláltam a közös hangot vele. Erre a gondolatra enyhén elmosolyodtam.

– Nincs ott semmi, galambom – feleltem nyugodtan, de vidám kacagása elnyomta hangomat. Csapzott sötét haja orcája elé lógott, ahogy előre s hátra hintázott ültében, térdeit átölelve.

– Téged lesnek, nem engem! Téged lesnek, nem engem! – folytatta duruzsoló hangon. Egyébként egy hó feléig hozzám sem szólt. Utána meg azon kaptam, hogy mindenhová követ. Megnyertem gyermeki szívét, de hogy mivel, azt nem tudom. A fiolák dallamosan csilingelve landoltak a puha kosárban. Erős, vastag üvegből készült mind. Meggyőződésem, hogy nincs az a természeti erő, amely elpusztíthatná őket. Ha a nyárfák övezte sziklakunyhó összedőlne, ezek akkor is megmaradnának épen. Tele voltak sűrű, ragacsos, sötét löttyökkel. Én magam semmihez nem nyúltam engedély nélkül. Cecily kiöntette a bennük lévő folyadékokat, mondván, ezek most már mérgek, nem gyógyítószerek. Folyton engem kért ezekre a munkákra, másban nem látta hasznomat. Hugh pedig képtelen volt érdemben segíteni neki.

Egyik nap fekete foltos rongyokat vágott hozzám, s mint szigorú mester a tanítványára, úgy nézett:

– Mosd ki őket! – mondta akkor.

– Mosd ki őket te! – vágtam rá. – Mitől feketék ezek?

– Vértől.

– De hát az piros – lestem fel rá.

– Semmit sem látott leányom – sóhajtott szánakozóan Cecily. – Ezt a damaszkuszi anyagot használom a felajánlásaimon – felelte egykedvűen.

– Az Ida-hegyi Nagy Anyára, Cecily! Nem gondoltam volna, hogy tudsz viccelődni! – csaptam a térdemre.

– Semmit sem látott leányom… – ismételte fejét rázva. Finoman megérintettem, s tőlem szokatlan módon kedvesen rámosolyogtam.

– Tedd meg te!

Cecily szemei egy pillanatra elködösültek, akárcsak ha látomása volna. Ő nem tündér, mint én. Cecily egy látó, egy bölcs, de itt csak úgy hívják: a vak banya. Mosolyt erőltetett magára, s biccentett nekem.

– Szépen irányítasz! – Elkomolyodott. – Most pedig indulj kimosni!

Cecily minden kérése egy-egy feladat volt számomra, melyekkel közelebb segített céljaimhoz. Mikor idejöttem, végigcsörtettem a nyárfák szegte földesúton. Nem sokat töprengtem, mi legyen a következő lépésem. Palatin még aznap délután kijelentette, hogy maradni szándékozik. Szóba sem került tehát, hogy én elinduljak. Dühöm hajtott ide, szinte vakon törtem be az ajtón, és minden habozás nélkül kiáltottam: „Taníts engem!”

– Mire? – A hórihorgas asszony háza sarkának árnyékából bontakozott ki, mint valami fenséges mágikus jelenés.

– Mintha te magad nem tudnád, miért vagyok itt – biccentettem sürgetően.

– Ha mindig félszavakban beszélünk, nem biztos, hogy valaha is megértjük egymást. Mondd ki, amire gondolsz!

– Uralkodni akarok!

– A mágiádon? – húzta fel finoman egyik szemöldökét, mire ráncai elmélyültek barna, hátrafogott haja mellett.

– Azon – válaszoltam kelletlenül.

– Az átok megtörése? – kérdezett fel.

– Átkozott vagyok, míg élek. – S ezzel megköttetett egyezségünk, miszerint segítjük egymást céljaink elérésében.

Felerősödött a szél, s felgyorsult a folyó is rohanásában. Előkúszott emlékeimből legutóbbi átváltozásom. Mostanában ide járok ki egyedül. Ugyanolyan ocsmány, mint annak előtte, hogy húgaim elhagytak. Mostanra már nagyobb türelemmel viselem. Két nap, és az átok nyálkás, hideg keze újra értem nyúl. De van még néhány tennivalóm addig.

– Most már vissza kellene indulnunk – szóltam hangosan Hugh-nak, miközben az utolsó üveget is lustán átlötyögtettem folyóvízzel. – Édesanyád vár ránk sötétedés előtt.

Bepakoltam mindent. Mind a huszonhat üveget sorban, ahogyan kaptam őket. Hugh nem válaszolt, így körbejárattam tekintetem.

– Hugh? – kérdeztem, de nem ült a bokor mellett, amiképp az imént. – Hugh merre vagy? – kiáltottam megszeppenve. A folyó errefelé sekélyebb. Szándékosan idehoztam a fiút, mivel erre a fák és a bokrok ritkásak. Jól belátható a terület. – Válaszolj!

Felpattantam, s tehetetlenül körbefordultam, de sehol sem láttam borzasan szétmeredő szőkebarna haját. Hangosan csörrentek az üvegek a kosárban, amint beléjük botlottam. Ha sötétedés után viszem vissza, Cecily kitekeri a nyakamat. Ismét körbeforogtam. Az az istenverte elillant, akárcsak soha ott sem lett volna. Az előbb még a bokor mellett gubbasztott. El kellett indulnia valamerre, hogy így eltűnhessen. Szaladni kezdtem az erdő sűrűjébe, és szüntelenül a fiú nevét kiabáltam. Magna Mater, fel sem tűnt, hogy nincs már velem. Így elterelni a figyelmem régen hagytam már. Az az ostoba, tehetetlen… – kezdtem szitkokat szórni magamban, de nem Hugh-ra, hanem a másikra. Arra, aki erről az egészről tehet. Arról, hogy itt vagyok; arról, hogy Hugh-ra kell vigyáznom. Méghogy idehozat! Méghogy fenséges várak, urak és úrhölgyek… Nászok és ármányok. Ostobaság az egész! Ajkaimmal csücsörítettem, mint mindig, mikor kimondatlan szavak akartak áttörni szoros gátjukon. Merre induljak? Bent jártam a sötét erdő mélyén. Kétségbeesetten szippantottam a nedves moha illatát. A felázott föld felvette talpam formáját, a levelek reccsenve belé süllyedtek súlyom alatt. Pár lépés után megálltam, hogy tisztán gondolkodhassak. Hugh kedvenc helye egy természet keze által alkotott domb az erdő déli oldalán. Oda fogok elsőként menni. A földcsóva kiszögellő. Eső idején az ember akár be is mászhat alá fedezékbe. Kitűnő búvóhely egy olyan ártatlan léleknek, mint Hugh, aki mikor becsukja a szemét, azt gondolja, más sem látja őt. Szél morajlott mellettem, s hangom idegenként csengett az elhagyott fák között. Zihálva szaladtam a domb felé egészen addig, amíg belé nem ütköztem valami keménybe, s a földre nem huppantam lendületesen. Mérgesen néztem a barna lombok felé.

– Na, nem kell ám mindig elalélni, mikor meglátsz – nevetett fel a fiatal férfi kezét széttárva, majd felém nyújtotta, hogy felsegítsen.

– Te mit keresel itt? – förmedtem Nantelmre, felállva segítsége nélkül, s leporoltam földig érő, vastag fekete szoknyámat, de többnyire csak elkentem rajta a sarat.

– Ez itt a kuzinom erdeje – mutogatott körbe száját húzva. – Vacsoráért jöttem. Nem mára, csak úgy, tudod, valamikorra – kacsintott haját vakargatva. – És te?

– Elvesztettem… valamit – feleltem mogorván, s minden igyekezetemmel próbáltam fenyegetően nézni újdonsült jegyesemre.

– Minden bizonnyal engem – húzta ki magát peckesen. – Ne keress tovább! A várban töltöm napjaimat, azóta is, hogy elrendezték jövendőbeli házasságunkat – vigyorgott csábosan, s megigazította magán fekete bőrmellényét.

– Hallhattad a válaszomat – feleltem határozottan, de alig tudtam visszatartani mosolyomat, amint felidéztem az üzenetet, amit Acfreddel küldtem vissza.

– Ne makacskodj, kedvesem! Minek maradtál különben? Hát persze, hogy miattam. Miattunk! És ne mondd, hogy a húgodért, hiszen nem is találkoztok.

Szinte minden vonását megmozgatta gúnyos tréfálkozásában, majd figyelmét az íj babrálásának szentelte, melyet keresztben magára vetett. Egy szemhunyásnyi időre sem tud megmaradni ficánkolás nélkül. Nézni is fárasztó elevenségét.

– Egyedül vagy? – kérdeztem a fegyverre emelve szúrós pillantásomat, majd a körülöttem lévő törzseket vizslattam, hátha észreveszem az ismerős arcot a félhomályban. Mikor visszafordultam Nantelm alakja felé, ajkam valami puhába ütközött. Hátrarántottam fejemet a váratlan érzéstől.

– Sh, ne aggodalmaskodj, kedvesem! – csitított ujját ajkam elé tartva, amiképp az ember egy kisgyermekkel tenné. – Magam vagyok.

Öntelt mosoly terült szét csinos arcán, kéken sugárzó, átható tekintete alatt. Közelebb araszoltam hozzá, egészen közel arcához, mire egy cseppet feszültté vált pillantása.

– Leharapom az ujjad, ha még egyszer hozzám érsz – susogtam szenvedélyesen fülébe.

– Máshol haraphatnál! – csapta rá a választ, én pedig megütközve hátrahúzódtam. Nem vagyok hozzászokva efféle bánásmódhoz. Azonnal kimelegedett arcom, s tekintetemet zavartan elfordítottam róla.

A hang, amely újra magamhoz térített, korábbi kérdésemre adott választ.

– Itt találtam valamit uram, gyere!

– Zakaria van itt a kopókkal nem messze – felelt immár tisztességes hangon Nantelm, s ujjbegyét végighúzta orra nyergén.

– Hugh? – jutott eszembe eredeti célom.

– Ki? – kérdezett homlokát ráncolva, de én már elindultam Zakaria és a domb felé. Hamarosan a hang tulajdonosát is megláttam. Ruhám s hajam vadul tekergett a nyomomban.

– Hecate talált valamit! – hallottam még.

– Hugh! – kiabáltam. – Én vagyok az! Jövök!

– Meluzina… – nevezett meg ábrándos hangon Zakaria, amikor ellibbentem mellette. Hecate mellette vicsorgott, s ő valami kötélen tartotta az ebet.

– Szervusz – vetettem neki, miközben felkaptam szoknyám alját, hogy a gyökerek között könnyebben elérjek a domb túloldalára. A gyámoltalan fiú bekucorodva ült a földes bemélyedésben.

– Én vagyok az – nyúltam be reszkető csuklójáért. – Gyere velem!

Sietősen megfordultam, erősen tartva a szerencsétlent, aki vadul motyogott leselkedőkről s eljövendő sötétségről. Zakaria előttem állt, így most őt is szemügyre vehettem. Az enyémhez hasonlatos fekete színű, amúgy sem elhanyagolható hajzuhataga immár még hosszabb volt. Szabadon lengett a szélben, és áhítatos, mandulavágású szemeivel engem fürkészett.

– Menjetek haza! – fordultam felé kissé gorombán. Mindig meleg derűje ettől elhalványodott.

– Rendben. – Készségesen bólogatott, mintha minden szavam parancs volna. A sötét erdő beszélt hozzám. A szél volt mélyen dübörgő hangja. Hugh-t szorongatva továbbmentem. Nem ellenkezett, csak enyhén remegett. Nantelm messziről méregetett minket, én meg úgy tettem, mintha kellemetlen találkozásunk mindennapos lenne, s könnyen feledhető.

– Meglátogatsz majd? – kiáltott utánam még elvigyorodva.

– Nem szándékozok – emeltem rá tekintetemet közömbösen. Csak érjünk ki az erdőből. Rossz érzés kuporodott meg a mellkasomban, akárcsak Hugh a földcsóva alatt.

– Menjünk haza! – mosolyogtam gyermeki ábrázatára, mintha semmi balsejtelmem nem volna.

Vele nem éreztethettem ezt. Mikor a fele utat megjártuk, a szél olyannyira felerősödött, hogy levegőt is alig lehetett kapni tőle. Finom porhót sodort az arcomba, s miatta minden éberségem visszatért. Nem volt még késő, de az egybefüggő szürkeség eltakarta a napot előlünk.

– Galambom, tennünk kell egy apró kitérőt a régi torony felé. Édesanyád megkért, hogy szedjek neki vadrózsabogyót.

– De ott oroszlánok vannak – sopánkodott dideregve foltozott csontszín köpenyében.

– Dehogy vannak! – szorítottam rá karjára. – Gyere, hamar megjárjuk!

Egy óra fele sem telt belé, s vadrózsabogyóval megszedett erszénnyel tértünk vissza az ösvényre a tisztás szélén. Utunk egyenest a kunyhójukhoz vezetett. Ilyen időben kellemes volt a gondolat, hogy Cecily otthona egy kőbe vájt odú. Nem fenyegette az időjárás haragos-furfangos szeszélye. Átfagyott ujjaimat megmozgatva fantáziáltam a langyosságról, amely odabent vár ránk. Lehetett bármilyen hideg kint, bent a tűz forrósága arany áradataként sárgába vonva ölelte át minden szegletét. Felderengett a homályban a kunyhó sziluettje. Roskatag deszkaajtaján keresztül kiszűrődött az erőteljes fény. Apró, rejtett kavicsokon bukdácsolva benyitottam, s azonnal magunkra is zártam. Fekete, ezüstszegélyű köpenyem kámzsáját hátratoltam. A hűvös hó beleivódott a színezett gyapjúba. Nedves ujjaim alatt elcsúszott az anyag, mikor felakasztottam a szögre az ajtó középen. Cecily hamar mellettünk termett, megsimogatta fia arcát két oldalán, s behúzta mögöttünk a függönyt is.

– Hol bóklásztatok eddig? Hol vannak az üvegek?

– Holnap visszahozom őket – feleltem szemlesütve, felidézve, hogy azokat a folyó melletti bokornál hagytam.

– Holnap már nem tudod. – Barna szemei haragosan rám villantak.

– Gyere, gyermekem! – fordult Hugh-hoz ezúttal, s elvezette az egyetlen szobába, melyet nehéz munka árán választhattak le az egységes térből. Jobboldalt a kővájatban, egy aprócska derékaljon pihent meg ilyenkor fia. Én a tűznél kaptam helyet, Cecily meg a növényei mellett szokott leheveredni. Megcsapott az uborkafű erős illata, bab rotyogott a tűz fölött, répával dúsítva. Éhesen beleszimatoltam, s kavartam egyet a kanállal, amely kilógott belőle.

– Ne piszkáld! – tromfolt le az asszony, miután visszatért hozzám. Hugh-t ha ágyba kísérték, engedelmesen ott is maradt.

– Át van fagyva! – állt meg előttem, mint egy hajthatatlan anya, aki épp idősebb gyermekét készül lehordani, amiért nem vigyázott eléggé a kisebbre. Ettől aztán mérges lettem.

– Ha nem tetszik, ne sózd a nyakamba az együgyűt! – vágtam hozzá, s kioldottam az erszényt, amiben a bogyókat hoztam.

– Küldi veled a pokol, lohol utánad magától – felelte megenyhülten. – Még azok után is, hogy beküldted a folyóba – mondta, s kiterítette a termést egy lapos fakorongra, miközben én félrelesve megforgattam szemeimet.

– Hát vannak, akik nem tartanak olyan sokáig haragot, mint te – emelgettem szemöldökömet. – Elragadtattam magam kissé. Akkor, tudod. De már bocsánatot kértem – hadonásztam kezemmel nyomatékosítva, mennyire bánom, hogy egy alkalommal dühből elértem, hogy mindketten a vad folyású vízbe sétáljanak. – Találkoztam Zakariával és Nantelmmel – tereltem el a szót.

– Betértek ide, amíg a folyónál voltatok. Vittek néhány fűszert fel a várba. Panaszkodtak a fagyra. Az uraság ragaszkodik hozzá, hogy az étel java részét Poituba küldjék, pedig ők sem bővelkednek – mesélte zavartan, miközben leszedte az edényt a tűzről, és kimert egy emberes adagot a pépből.

– Nem érdekel, hogy van-e mit enniük – vágtam rá.

– Nehogy átszaladj éjszaka az úrhoz egy tál babbal – csettintett nyelvével elmés szurkálódása okán.

– Ha szaladnék, a húgomhoz mennék – feleltem lecsapott kézzel.

– Adok enni Hugh-nak, utána beszélünk – azzal feszes lépteivel el is indult a zug felé.

A tűz nyugalmasan pattogott-ropogott a füstölgő fahasábok felett. Egy pillanatig csendben figyeltem, aztán szedtem magamnak a babból. Leültem a kártyavető asztalhoz, közben azon gondolkodtam, valójában szerencsés vagyok, amiért Palatin maradni akart, s én idekerültem Cecilyhez.

Az erőm egyre növekszik. Kiteljesedik egy igazi boszorkány gondozásában.

– Nincsen semmi baj a sötét mágiával leányom! – mondta egyszer. – Attól, hogy valami fekete, még nem eredendően rossz. Árthatsz, elvehetsz, de adhatsz is, csak engedd el a benned rejtőző erőt. Szépen formáljuk. Nem az ádázságod tesz majd naggyá, hanem… a fegyelmed. A fegyelem erő. Az önuralmad lesz a fegyvered.

S ennél nehezebb dolgom talán sosem volt!

– Az egyetlen, akivel küzdened kell, az te magad vagy! – idéztem fel újra szavait, melyek időről időre kitöröltek minden fájdalmat s csalódottságot a fejemből. Ezek a szavak megtisztítottak az ártó gondolatoktól, melyek emésztettek. Mikor ideértem, ólomból volt minden tagom, s itt újra felszívtam magam kevéske könnyedséggel.

A szerelem méreg. Lassan pulzáló biztos halál. Pusztítsd el a világot, melyet eddig ismertél, és építs fel egy újat.

Igen. A gondolataimat kellett terelgetnem, hogy ne legyek többé nevetség tárgya! Hogy képes legyek irányítani az ajándékokat, melyeket születésemkor kaptam. S lám-lám, az utóbbi egy hóban minden vihar akkor érkezett, mikor én akartam, s akkor távozott, amikor én úgy parancsoltam. Cecily halkan kilépett a sárga fénybe, kezében a tállal egyensúlyozva. Én is éppen dolgomat végezve felállni készültem.

– Leány! – óbégatott hirtelen, s én ijedten megpördültem egy helyben. – Nem ő tette! Nem ő tette! – A tál hangosan csattant a földön. Billegett még egy darabig, szétvágva a kunyhóban uralkodó korábbi néma csendet. – A csillag elcsendesedik, de nem tűnik el – folytatta, s berendezésében kapaszkodva, botladozva felém tartott, leverve maga körül mindent. Belé telt egy pillanatba, mire felfogtam, mi történik. Hugh kilesett a felaggatott kárpit mögül a zsivajra. – Útját az éjszaka hercegnője keresztezi. A leány elsétál a férfi előtt. A leány az éjszaka, a férfi a fény őrzője. Időnként egy útra lépnek, s nászra kelnek.

– Mit látsz, Cecily? – kérdeztem, s próbáltam megfogni, de zaklatottan elhúzta karját. Szemei a semmibe révedtek. Látomása volt, közben úgy tűnt irdatlan fájdalom kísérte ezt.

– Eltűnnek szerelmesen, és sötétbe borítanak minket. Nem a fiam tette, leány, könyörülj! Kegyelmezz neki! – sírta az asszony. – Üldözöttek leszünk.

– Miről beszélsz? – rémüldöztem.

Hideg járta át a karom és a hátam minden melegség ellenére. Cecily végül rám tekintett gondterhes arccal.

– A nap és a hold csókjáról. Nem látom, úrnőm. Nem látom, hogy miért – törölgette szemeit.

– Csillapodj! – Felé léptem, s a székhez vezettem, melyen korábban ültem. – Menj, aludj, galambom! – szóltam Hugh-hoz, míg anyjáról gondoskodtam. A fiú nevetve, de engedelmesen visszabújt vackába, Cecily pedig arcát kezébe temetve borult az asztal lapjára mozdulatlanul. Fel s alá járkáltam mellette idegesen.

– Kit láttál? Rólam szólt? – faggattam kis idő elteltével. – Vagy rólad?

Bizonyosan ezért zaklatta fel.

– Engedd, hogy lássam – hajoltam térdei elé. Nem mozdult, nem beszélt, pedig előtte is akart mondani valamit. Hosszú-hosszú idő telt el így, s én lassan kifogytam a kérdésekből, melyeket ezerféleképpen tettem fel neki, de egyre sem kaptam választ. Mikor újra mocorogni kezdett, én már a tűz mellett pihentem s kezeimet melengettem. – Mondj valamit! – kiáltottam rá, amint szembenéztem vele.

– Ez… ez nem neked szólt – mondta gyenge hangon.

– Valami rossz jön? – suttogtam. – Hadd lássam! Csak veled megy könnyen – kérleltem, lévén egyedül sokkal tovább tartott látomást kapnom.

– Gyújtsunk gyertyát!

Cecily szoros barna kontya makulátlan volt. Vékony alakja feszes, méltóságteljes tartásban ült előttem. Csak az arca… az volt más. Fáradt. Rettenetesen fáradt. Szótlanul figyeltük egymást, amíg a nyomasztó kapcsolatot hangos kopogás meg nem szakította.

– Már járt ma itt.

Egyre mélyült zavarom. Cecily végighúzta kezét vászonszoknyáján, s kinyitotta az ajtót. A szemhunyásnyi idő alatt beszökött szél végigsöpört a szobán. Havat hozott magával a küszöbön át, s én felálltam a tűzrés mellől, felkészülve a…

– Adj Isten!

…legrosszabbra – köszöntött minket a kislányos, vékony hang. Drága, vastag csuklya rejtette el arcát. Mire leemelte sárga hajáról, már rég eltorzultak vonásaim, mert felismertem őt.

– Mit akarsz itt? – vágtam hozzá a kérdést csípősen. Nagy szemei megteltek könnyel, de nem gördültek alá. Úgy tűnt roppant erőfeszítésre volt szüksége, hogy egyáltalán szólni tudjon. Ajkát összeszorította, majd ártatlanul elmosolyodott.

– A gyermekem beteg. – Hangja elcsuklott, de én már elfordultam tőle, s kezemmel hanyagul legyintettem felé. Idegesen emelkedett s ereszkedett mellkasom látványától.

– Nem!

– Hallgass meg! – lépett beljebb. – Napok óta magas láza van. Segítsetek! – könyörgött orrhangon. Fellestem rá, majd Cecilyre, aki mit sem törődve kettőnkkel elindult fia irányába. – Te is anya vagy! – kiáltott rá fülsértően Blantiferte, de a látó nem nézett vissza, csak behúzta a vastag vásznat maga után. Idegesen csücsörítettem.

– Takarodj innen! – vetettem a fiatal úrnőnek, aki minden erejét könnyei visszaszorítására helyezte. – Nem segítek sem neked, sem a kölyködnek – húztam fel vállaimat.

A fiatalasszony kezét szája elé kapta, s nyivákolásnak beillő hangon folytatta:

– Bármit kérhetsz! Pusztán annyit kérek: nézd meg őt.

Úgy takarta ajkát, mintha a szavak felsértették volna azt.

– Azt kérem, hogy takarodj – közöltem, mire lassan bólintott, s jobban összehúzta kerek hasán köpenyét. – Nem haragszom rád. Nem érdemelted ki a gyűlöletemet. Azért nem segítek, mert mindig gyűlöltelek, függetlenül attól, hogy mit tettél vagy nem tettél. Akartam, hogy ezt tudd – mormoltam csendesen, mikor kezét már a kilincsre tette. Mozdulatlanul hallgatta mondandómat hátát mutatva, s amint befejeztem, kilépett a sötétségbe.

Ahogy becsukódott az ajtó, idegesen a zughoz léptem. Felrántottam a vastag anyagot, amely takarta őket.

– Miért nem beszéltél róla? – rivalltam rá, s megragadtam ruhája hátulját, úgy kezdtem kifelé húzni.

– Azt gondolod, csak neked lehet bajod? – feleselt, de kezem mozdulatát követve felém fordult.

– Segíts látnom!

– Nem a szolgálód vagyok, hanem a tanítód.

– Most! Láttalak a jövendőben. Szóval ma este azt teszed, amit kérek, úgy, amiképpen ez áll majd köztünk később is – szegeztem neki erélyes hangon, karjára szorítva. S biztosan tudtam, hogy ez életem során az első olyan alkalom, mikor anyám egyik mágiáját tisztán használtam. Az érintés általi irányítást. Idegesen sóhajtottam, amíg Cecily előszedte vérvörös gyertyáinak egyikét. Tűzbe mártotta kanócát, s az magas lángra csapott mellettem, de meg sem rezzentem. Nedves tenyeremet fekete pamutruhámba töröltem, miközben figyeltem, milyen gondoskodással csepegteti a faggyút a fára, hogy aztán odailleszthesse a tömböt.

– Azt látom majd, amit te?

– Készülj fel, mert ez nem lesz egyszerű! Az elkövetkezendőkben minden eldől: az utunk kiforrja magát. Mind elindulunk, s néhányan meg is érkezünk. Vértezd fel magad arra, ami most vár ránk! Lépj rá utadra, de ne tekints félre! Csak magadra figyelj! Szedd össze a gondolataidat, és mérlegelj, mi az, amit elhiszel, s miket tagadsz meg. Figyelmeztetlek: nem biztos, hogy elégedett leszel azzal, amit most látni fogsz.

Meghallottam a dallamot, s belefeledkeztem a vörös lángba.

– Kezdjünk bele!