Írta: Abigail Owen

A mű eredeti címe: The Games Gods Play

Fordította: Bozai Ágota

Szerkesztő: Bodnár Alexandra

Nyelvi korrektor: Ferencz Hedvig

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Abigail Owen, 2024

© Bozai Ágota

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány az Alliance Right Agency és az Entagled Publishing, LLC engedélyével készült.

Borítóterv: Bree Archer, LJ Anderson

Borítóillusztráció: Kateryna Vitkovskaya

Borítódizájn: Nádházi Nikolett

Térkép: Elizabeth Turner Stokes

Illusztrációk: Shutterstock, iStock

ISBN 978 963 690 273 5 (epub), kiadói kód: MX-3251e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Robbie-nak, aki

a férjem, a kősziklám, a bajtársam,

a lélegzetelállító hősöm, a csillagom.

Egy élet nem elég veled.

Ebben a regényben a görög istenek köztünk járnak: kimondhatatlanul szépek, ám halálosak. Éppen ezért ez a történet olyan elemeket is tartalmaz, amelyek egyes olvasók számára a nyugalom megzavarását idézhetik elő: vér, zsigerek, erőszak (emberek, istenek és szörnyetegek részéről egyaránt), veszélyes helyzetek, kórházi kezelés, betegség, sérülés, hányás, bántalmazás, zaklatás, lopás, elszigeteltség, halál, gyász, alkoholfogyasztás, gyakori fóbiák (többek között félelem a magasságtól, a tűztől, a fulladástól, a poloskáktól és a sötétségtől), durva nyelvezet, szexuális tevékenység leírása. Kérjük, hogy azok az olvasók, akik érzékenyek lehetnek ezekre az elemekre, vegyék ezt figyelembe, mielőtt elkezdenek olvasni.

Az olvasztókohóba belépni veszélyes.

I. RÉSZ

A CHONEFTIRI

Az istenek szeretnek játszani velünk, egyszerű halandókkal. Mi pedig néhány százévenként… hagyjuk, hogy játsszanak velünk.

PROLÓGUS

Az istenek baszódjanak meg!

Olyan közel voltam már. Olyan átkozottul közel kerültem ahhoz, hogy végre elérjem a célomat. Láthattam volna, ahogy az átok megtörik, és talán, csak talán, végre érezhettem volna az egyetlen férfi szerelmét, akire vágyom.

Ahogy a véráztatta földön sántítva lépdelek, csak arra tudok gondolni, hogy mi lenne, ha…

Mi lett volna, ha nem próbálom meg lerombolni Zeusz templomát?

Mi lett volna, ha nem találkozom Hádésszal?

Mi lett volna, ha nem akarok többet kapni, mint amennyit ez a világ hajlandó volt adni nekem?

Könnycsepp csordul le a szemem sarkából. Aztán a látóteremben, közvetlenül előttem, megjelenik Zeusz lába. Valószínűleg azért jött, hogy befejezze a munkát.

Inkább gyorsan halnék meg, mint hogy itt üljek, és lassan vérezzek el.

– Tedd meg, seggfej!

1.

NAGYON, DE NAGYON ROSSZ ÖTLET

Sistergő elektromosság csattan közvetlenül Zeusz temploma felett. Összerándulok, miközben a tömeg óóó és ááá sóhajokkal ámuldozik. Az élet minden területéhez, minden kultúrájához és minden panteonjához tartozó emberek élnek San Franciscóban, de ez a város tagadhatatlanul Zeusz védelme alatt áll.

Egy pillantást sem kell vetnem a szentélyre, hogy megtudjam, milyen. Hófehér kőből épült, klasszikus, bordázott oszlopai lilásfehérben ragyognak a tető felett véget nem érő, csapkodó villámok és szikrák keltette fényben.

Megrázom a fejemet. Nagyon büszke a villámlásra. Ez az egyetlen város a világon, amit isteni energia táplál. Ha azonban Zeusz bepöccen… nos, az általában hatással van a fényekre. Csak elképzelni tudom, mennyi időt tölthetnek a templomban térden állva azok, akik szeretik a szünetmentes áramellátást.

A magam részéről inkább élnék sötétben.

– Nem kellene itt lennünk – motyogom halkan, és kipipálok egy jelölőnégyzetet a táblagépemen, aztán körülnézek a nyüzsgő tömegben, az egyik zsebtolvajunkat keresem azok közül, akik gyanútlanul mozognak a tömegben.

Ma este csak az a dolgom, hogy figyeljek. Ami azt illeti, soha nem is kértek tőlem mást. Figyeljek, és jegyezzek fel mindent, amit kell. De a sok eszement terv közül, amiket a főnököm, Felix, az évek során kitalált, ez körülbelül ott van a rangsorban, mint az, hogy fogjunk el egy pegazust és adjuk el a feketepiacon. Ezzel az akcióval az odúnk felkerült Poszeidón „kibaszni-velük” listájára. Igen, oda. A név nem egészen kreatív, de tolvajok vagyunk, nem költők.

Gondolatban vállat vonok. Felix most legalább nem Hádész gránátalmamagjait akarja megint ellopni. A pletykák szerint Hádész korántsem olyan megbocsátó, mint Poszeidón.

Nem mintha a hozzánk hasonló beszervezetteknek lenne bármilyen beleszólása abba, milyen munkát végezzünk.

Fedezetként ajánlottak fel minket a szüleink, hogy dolgozzunk le valamiféle adósságot, és a tolvajok többsége alig várja, hogy munkába álljon. Bármilyen munkát vállalva, ami egy lépéssel közelebb visz az adósság rendezéséhez. Én azonban nem tartozom ebbe a csoportba. Nincs már adósságom. Nagyon fiatal voltam, amikor a családom átadott a Rendnek, már a születési nevemre sem emlékszem. De már huszonhárom éves vagyok, szóval ez elég régen volt, és egyáltalán nem szeretek ezen rágódni.

Egy szívdobbanásnyi időre éles villanás világítja meg a fejünk feletti alacsony felhőket, aztán egy hangos dörrenéstől beindulnak az autóriasztók, és felsírnak a csecsemők.

Ezúttal tényleg összerezzenek, de sikerül fegyelmezni magam, és csak nézek egyenesen előre.

– Megijedtél egy kis villámtól, Lyra? – Chance, az egyik tolvajmester áll tőlem balra, ő korhol. Ma este ő a leadási pont, minden lopott holmit neki kell átpasszolni, de azért van ideje rám villantani egy leereszkedő mosolyt. Seggfej.

Ő az egyik idősebb tolvaj az odúnkban, már régen ki kellett volna fizetnie az adósságát, de még nem sikerült neki. Elég rosszul érinti, hogy az odúnk írnokaként pontosan tudom, mennyivel is tartozik. Konkrétan dühös emiatt. Ez pedig a kedvenc célpontjává tesz.

De a legjobb módja, hogy megbirkózzunk ezzel a faszfejjel, az az, ha figyelmen kívül hagyjuk.

Ezért inkább a gyanútlan, hívő tömegre összpontosítok, ahogy egyre többen tömörülnek a templom köré, és teljesen megtöltik a hegyen felfelé kanyargó utcát. Mindannyian a lehető legjobb helyről akarják nézni a Choneftiri éjféli megnyitó ünnepségét. Túl jó lehetőség ez ahhoz, hogy Felix kihagyja: tökéletes zsebtolvaj esemény. Egy szent épülethez ilyen közel lopni nagy kockázatot jelent, de a mi főnökünk szerint ez egyszerre próbatétel a legújabb adósrabszolgáknak, és esély, hogy még egy utolsó nagy akcióban kaszálhassunk a szertartások kezdete előtt.

Ha így folytatja, még meg fog ölni valakit. Vagy ami még rosszabb…

Azt hiszem, ezért adta Felix egy alacsony rangú hivatalnoknak, nevezetesen nekem, azt a feladatot, hogy ma este itt gyerekcsőszködjek. Tekintettel a további veszélyre, szüksége volt valakire, aki szemmel tartja a helyzetet, aki… idézem… nem hagyja odáig fajulni a dolgokat, hogy valaki feldühítse az isteneket, és mindent megtesz annak elkerülése érdekében.

És igaza van. A legrosszabb ellenségemnek sem kívánnám, hogy az istenek haragja utolérje. Még Chance-nek sem.

Régi mentoromként Felix is tudja ezt. Ami azt illeti, ő az egyetlen, aki pontosan tudja, miért.

Mulatozók kisebb tömege rohan el mellettem, Zeusz mintás pólókban. Igyekeznek feljebb jutni a hegyoldalon, és néhányan vállal nyomulnak előre, megszöknek jobbról, meglepnek balról, ahogy áthaladnak a tömegen. Ügyesen kihasználom a lehetőséget, és távolabb lépek onnan, ahol Chance áll. Ő tényleg abba a szűk csoportba tartozik, akiket a legkevésbé kedvelek. Továbbra is szemmel tartom, hátha veszélyesen közel kerül ahhoz, hogy felbosszantson egy istenséget, de ezt a feladatot távolabbról is könnyen el tudom látni.

Amikor újra rápillantok, felsóhajtok. Már nem néz rám, ismét a munkájára fordítja a figyelmét.

Egy fiatal, barna hajú adósrabszolgalány közelíti meg, a kabátja ujját súrolja, miközben gyors „elnézést” habogva, sietve ellép mellette. Nyár van, de elég hűvös, ezért senkinek nem tűnik fel a tolvajmester öltözéke, ami elég jó. Sok zsebre van szüksége.

Nem is láttam az átadást, pedig alaposan figyeltem. Mindig reméltem, egy nap magam is tolvaj leszek, de sajnos hiányzik egy fontos képességem hozzá: a kifinomult ravaszság.

Az adósrabszolgalány hátra sem pillant, lazán beleolvad a tömegbe, körülöttünk senki nem vett észre semmit. Chance a zsebébe csúsztatja a kezét, majd a homlokát ráncolja. Még két zsebbe kell belenyúlnia, mire felfedezi a zsákmányt. Tehát még ő sem érezte az átadást.

Az új adósrabszolgalány jó. Nagyon jó. Bár a mentora is a legjobbjaink egyike.

Egy pillanatra elképzelem, milyen lenne kint lenni vele, mint tolvaj, ahelyett, hogy itt figyelem a történéseket. De a tolvajlás nem az én sorsom. Megbékéltem vele. Legalább idáig eljutottam, és nem kellett attól rettegnem, hogy a csatornában végezem-e, vagy nem gyilkolnak-e meg… és hogy nem történt velem még ezeknél is rosszabb.

Jól vagyok.

Sőt, van egy kis elrejtett pénzem egy olyan helyen, ahol rajtam kívül soha senki nem találja meg. Készpénz, nem néhány szám a képernyőn. Talán egy napon egyszerűen feladom ezt az életet, és akkor meglesznek hozzá az anyagi forrásaim.

De akkor még inkább egyedül leszel, suttogja egy apró, kételyekkel teli belső hang.

Talpra állok. Igen, nos… Talán veszek egy macskát. Illetve nem. Inkább egy kutyát.

Az ember nem lehet magányos egy kutyával, igaz?

Az ikonikus Golden Gate hídra pillantok, az acélsodronyok tartotta ragyogó, fehér korinthoszi oszlopaira, amik jól illenek a templomhoz. Éjfélkor lezárják az utat a forgalom elől, és ráengedik az összegyűlt tömeget. A híd egyik vége a Minósz-félsziget, ahol az öböl torkolatánál a templom áll, a másik vége pedig a túlparti káprázatos város. A ragyogó fények hívogatnak, miközben maga az öböl fekete, mint az éjszaka. A sötétséget csak a lent elúszó hajók fényei törik meg.

A szemem sarkából látom, amint az egyik fiatalabb adósrabszolga egy idős házaspárt zsebel ki. A pár kéz a kézben jár, nyilvánvalóan szerelmesek, és mellkasom önkéntelenül összerándul. A nő alig áll a lábán, bottal jár, a férfi csoszog mellette, láthatóan minden lépés nehezére esik, de igyekszik tartani a nő tempóját. A nő felnéz a férfira, mosolyogva jutalmazza a gesztust, és a legkevésbé sem hiányzik nekik, hogy tönkretegye az éjszakájukat a felfedezés, miszerint enyves ujjak elemelték a pénztárcájukat vagy az órájukat.

Mielőtt az ifjú tolvaj túl közel érne hozzájuk, fütyülök. Azt a jelt fütyülöm, ami minden zsebtolvajnak egyet jelent: azonnal hagyják abba, amit éppen csinálnak.

Ennyit arról, hogy csak a megfigyelés és az adatrögzítés céljából vagyok itt. Felix remélhetőleg nem jön rá, és nem büntet meg azért, mert túlléptem a hatáskörömet.

A lány megáll, körülnéz, aztán az arca kissé felragyog, és buzgón integet. Nem nekem. Valakinek, aki mögöttem áll.

– Hé, Boone! – kiáltja az adósrabszolgalány. Biztosan azt hiszi, ő az, aki fütyült.

Erős önfegyelemre van szükségem, nehogy azonnal megforduljak és hátranézzek.

Boone az egyetlen arc, akit nap mint nap keresek, de ez az én dolgom. Miután feljegyzem a táblagépemen, hogy beszélni kell a lánnyal arról, ne hívja fel magára a figyelmet munka közben, megengedek magamnak egy körbepillantást, és meglátom őt kissé balra.

Boone Runar.

Tolvajmester. Mindenki róla fantáziál, minden szülő rémálma.

És semmit sem tehetek, képtelen vagyok parancsolni a szívemnek: Boone Runar puszta látványától heves dobogásra vált, időnként kihagy egy-egy ütemet. Különösen, ha vigyorog a tanoncra, letérdel az ő szintjére, és mond valamit, ami megnevetteti a lányt, aztán mindketten visszakomolyodnak. Valószínűleg éppen arra emlékezteti, hogy ne hívja fel magára a figyelmet.

Leengedem a táblagépemet, és megragadom az alkalmat, élvezem a látványt.

Jóval több mint hat láb magas, csupa izom, nyers erő és egy ,,ha baszakodsz velem, viseld a következményeket” attitűd sugárzik belőle, nem kis mértékben az izmoknak és a szakállnak köszönhetően, amit csak nemrég növesztett, a hajánál egy árnyalattal sötétebb barna és kócos. Úgy öltözik, mint egy motoros. Sok farmer- és bőrcucc. Az aurája sem piskóta. Rendesen adja magát.

Ha az ember ránéz, azt gondolná, nullahuszonnégyben igazi faszfej. Sok tolvajmester az, például Chance is. Ez egy védekezőmechanizmus. Túlélési taktika. Boone azonban nem ilyen. A legjobban azt szeretem benne, hogy türelmes vezetőként viszonyul a tanoncokhoz.

Egy másodperc múlva útnak indítja a lányt. Amikor lábra áll, tekintetével végigpásztázza a területet, és a gyomrom összeszorul a várakozástól. Nem mintha engem keresne. Kétségtelenül a saját tanoncait keresi – az első lányt, aki már zsákmányt ejtett – vagy valamelyik tolvajmester társát.

Hiába néz egyenesen felém, Boone tekintete átsiklik rajtam. Kétszer is.

Aztán elmegy.

Hosszan, lassan fújom ki a levegőt, miközben Boone visszafelé tart a tömegen keresztül. Figyelem, amíg teljesen eltűnik. Már nem látom. Ekkor már vagy több ezredik alkalommal kívánom azt, anyám magzatvize bárcsak nem a Zeusz templomban folyt volna el a születésem napján.

Azon a napon, amikor átkozott lettem.

2.

MINDEN CSAK SOKKAL, DE SOKKAL ROSSZABB LESZ

A kurva életbe! – mordul Chance nevetve a fülembe.

Összerezzenek, mert észre sem vettem, amikor megint közelebb lépett hozzám, és azt sem sejtettem – Hádész ragadná magához! –, hogy közvetlenül mellettem áll.

– Most már értem – mondja ravaszul, behízelgő hangon. – Lyra Kheres, te szerelmes vagy Boone-ba?

Szavai közöttem és a többi adósrabszolga között bombaként robbannak.

Mindegyik a mellkasomban detonál. Telibe találnak.

Azt gondolhatnád, mostanra immunis vagyok az ilyesmire. De képes bárki is ,,túltenni magát” azon, hogy arra vágyik, szeressék, de soha senki nem viszonozza az érzéseit? Ha a mellkasomban pattogó fájdalom bármilyen jel lehet, akkor a válasz erre a kérdésre egy határozott nem.

Elfojtott zihálások és mormogások hulláma hallatszik, az emberek tengerének zaján át el is jut a rabszolgákhoz, és legalább ketten tágra nyílt, kíváncsi szemekkel néznek felénk.

Ne adjátok meg neki azt az örömet, hogy reagáltok arra, amit mond.

Ólomsúlyként nehezednek rám a pillantások, ezért inkább a kezemben tartott táblagépet bámulom, a megaláztatás nyüzsgő hangyarajként bizsereg a bőröm alatt.

A fene essen belé!

Jó lenne elmenekülni, de nem futhatok el csak úgy. A gyengeségeket itt minden esetben, kivétel nélkül kihasználják.

Büszkeségemet úgy vonom magam köré, mint egy ismerős, elrongyolódott köpönyeget, a csípőmet kacéran mozdítva a legédesebb mosolyommal nézek rá.

– Egy egész életnyi időd van arra, hogy seggfej legyél, Chance. Legalább egy estére nem akarnál szabadságot kivenni?

Néhány halk kuncogás hallatszik az adósrabszolgák köréből, vagy talán a minket körülvevő idegenektől. Chance nyakán egy véna lüktet. Mindene éles: az orra, a szemöldökének ferde vágása, az arccsontja, a térde, a könyöke. Általában a hangja is. Akkor is, ha jó hangulatban van, a beszéde mindig éles és nyers.

Akkor kell nagyon figyelni, amikor sima és kellemes hangon szól, halványkék íriszét pedig elnyeli a pupilla. Mint most.

– Szerinted észrevette? – A szavainak olyan éle van, hogy a szőr feláll a hátamon. – Nem csodálkoznék, mindig a legjobb feladatokat adod neki.

– Beljebb kellene lenned a tömegben – mondom feszülten, alig artikulálva. Hozzá képest oldalt állok, kissé feljebb a dombon, és balra lépek, mintha csak jobban akarnék látni.

Természetesen meghiúsítja a kísérletemet, hogy távolságot tartsak tőle, és ismét közelebb lép.

– Ne aggódj – mondja. – Biztosan elmondom neki, amikor legközelebb találkozom vele. Ki tudja? Talán kapsz tőle egy szánalombaszást.

Erősnek kell maradnom, nehogy összegörnyedjek ettől az ütéstől.

Ó, istenek! Remegni kezdek. Bassza meg! Ezt nem hagyhatom szó nélkül.

– Hülye segg vagy, Chance.

A táblagépemet a mellkasomhoz szorítom, mintha páncél lenne, és egyszerűen elsétálok. Mivel Chance a fogadóember, fix helye van, ezért nem tud követni.

– Nem, nem hiszem, hogy bárki valaha is megbaszna szánalomból – szól utánam. – Ahhoz valakinek tényleg szeretnie kellene téged.

Mindegyik porcikám megfagy, aztán felforrósodik. Mintha Chance elővette volna az íjat, amit annyira jól kezel, és egyenesen a szívembe lőtt volna vele. Tiszta halál egyetlen lövéssel.

És ezt nagyon hangosan mondta. Széles körben mindenki hallotta. Lehetetlen volt nem meghallani.

Az orromon keresztül veszem a levegőt, az államat hamis magabiztossággal magasan tartom. Hátra sem pillantok, úgy mutatom a középső ujjamat Chance felé, és kényszerítem a lábaimat arra, hogy egyik a másik elé lépjen, és előrevigyenek.

Nem ő lesz az egyetlen, aki büntetést fog kapni ezért a szóváltásért. Ezzel éppen megszegtem a Rend egyik sarkalatos szabályát. Soha ne hagyd el a munkát, amikor a tolvajok még munkában vannak. Felix dühös lesz.

De nem érdekel.

Lehajtott fejjel megyek tovább, távolodom tőlük, a tömegtől, fel a templomot körülvevő díszfás ligetbe, ami szerencsére néptelen és csendes. Abban a pillanatban, amikor már senki sem lát, eltűnik rólam az a büszkeség, ami idevezetett, és egy fa törzsének dőlök. Nem érdekel, hogy az érdes kéreg nyomja a hátamat.

Senki nem jön utánam.

Chance egy dologban nem tévedett. Nincsenek barátaim. Legalábbis olyan barátaim nincsenek, akiket egyáltalán érdekelne, ha ma este nem jutnék vissza.

És Boone meg fogja tudni. Szóval minden egyes nap úgy kell majd szembenéznem vele, hogy tudom: tudja. Ami még ennél is rosszabb: sosem fogja viszonozni az érzéseimet.

Alvilág, vigyél el most! Még Tartarosz egy sarkát is jobban elviselném ennél.

Letörlöm a nedvességet, aminek valahogy sikerült kiszabadulnia önuralmam páncélja alól, és a kezemen csillogó könnyeket bámulom. Néhány csepp túlcsordul a csuklómon végigfutó vastag hegen. Régen megfogadtam, miután majdnem meghaltam egy balul sikerült utcai átverés során, felvágták a csuklómat, és senki sem jött be hozzám a kórházba, hogy a problémám nem éri meg a könnyeket, vagyis nem fogok sírni.

És mégis sírok…

– Ennyit a fogadalmakról – motyogom.

Valaminek engednie kell.

Hirtelen elfordítom a fejemet, az ágak felett szikrázó templomot bámulom. Baszódj meg, Chance! Baszódjon meg ez az átok! És különösen Zeusz baszódjon meg!

A kabátzsebembe dugom a tabletem, és ellököm magamat a fától. A harag újabb adag tüzelőt dob a fájdalmaim és a megaláztatásom lángjaira, ugyanakkor új céltudattal tölt el.

Így vagy úgy, véget vetek ennek az átoknak… És ehhez éppen a tökéletes helyen vagyok.

Itt az ideje, hogy egy istennel tisztázzuk a helyzetet.

3.

AZ ÉLETBEN ELKÖVETETT UTOLSÓ HIBÁM

Nyers érzelmek bugyognak bennem, mint valami mérgező bájital a boszorkányüstben.

Még nem döntöttem el teljesen, mit fogok tenni, amikor eljutok a templomhoz. Vagy könyörögni fogok annak a kibaszott egoista Zeusznak, hogy vegye le rólam a büntetést, vagy valami sokkal rosszabbat fogok tenni.

Így vagy úgy, de a problémám megoldódik.

És a korábbiaktól eltérően most leszarom, hogy éjfélkor kezdődik a Choneftiri, és életbe lép az összes „szabály”, ami ezzel a rejtélyes fesztivállal jár.

Mi, halandók, csak azt tudjuk, hogyan kezdődik az ünnep, hogyan végződik, és mi közben hogyan ünneplünk. Először a főbb olümposzi istenek mindegyike választ magának képviselőt a halandók közül, a rítusok idejére. Az ünnepségek végét az jelzi, amikor a kiválasztott halandók közül valakik visszatérnek. Vannak azonban, akik nem térnek vissza. Akik pedig igen, nem emlékeznek semmire, vagy talán túlságosan félnek beszélni arról, mit éltek át. Azok pedig, akik nem térnek vissza… Nos, az ő családjukat elárasztják áldással, szóval állítólag megtiszteltetés, ha az embert kiválasztják.

Ettől függetlenül a halandók az ősidőktől kezdődően százévenként megrendezik ezt a fesztivált, és mindenki azt reméli, hogy a kedvenc istenük őket választja. Mit mondhatnék? Az emberek teljesen hülyék.

Zeusz valószínűleg a mennyei városában, az Olümposz-hegyen, az előkészületekkel van elfoglalva a kiválasztási ceremónia kezdetén, de én most rögtön beszélni akarok vele.

Alig várom. Csak fel kell keltenem a figyelmét, és ennyi. Szerencsére mindenki tudja, mihez ragaszkodik Zeusz a legjobban a mi világunkban. A kibaszott templomához.

Az adrenalin lüktet az ereimben, ahogy a fák között sietek. A templom már el van kordonozva, de elég jó tolvajkiképzést kaptam ahhoz, hogy észrevétlenül a kordon másik oldalára kerülhessek.

Elhaladok egy sor tökéletesen ápolt bokor mellett, hátulról közelítem meg a helyet, ahol valószínűleg kevésbé szúrok szemet. A fejem felett villámok ívei cikáznak, elektromossággal töltik fel a levegőt a templom közelében, a karomon úgy állnak az apró szőrszálak, mint a játék katonák.

Ezt figyelmeztetésnek kellene vennem.

De nem veszem.

Megyek tovább.

A fallal körbevont belső templom körüli érintetlen oszlopokat bámulom, középen a szent teret. Próbálok tervet megfogalmazni. Először imádkozni, és aztán könyörögni, ez lenne az okos lépés. De most, hogy itt állok egyedül a sötétben, és a kezem hol ökölbe szorul, hol kimerevednek az ujjaim, a Zeusz átka okozta nyomorúság minden kibírhatatlan ezredmásodperce átvillan a tudatomon.

Meginog a lábam, erősen remegek a haragtól, a szívfájdalom és a megaláztatás kínzó elegyétől. De a legrosszabb az egészben az, hogy talán életemben először bevallom magamnak, milyen kibaszottul magányos vagyok.

Soha nem tudtam titkokat suttogni egy barátomnak sem, soha senkinek nem fogtam a kezét, soha nem volt senki, aki leült volna mellém, ha magam alatt voltam. Még csak beszélnünk sem kellett volna.

És én csak…

Ködös kábulatban, mintha kívülről figyelném magam, a földet nézem, követ keresek. Találok egyet. Hátrahúzom a kezemet, lendíteném, az egyik oszlopot akarom eltalálni.

Közben azonban valaki megragadja a csuklómat, és visszarántja. Erős karok vesznek körül.

– Szerintem ezt nem kéne – duruzsolja egy mély hang a fülembe.

Elfelejtek minden begyakoroltatott önvédelmi technikát, spontán küzdök fogvatartóm szorítása ellen.

– Engedjen el!

– Nem foglak bántani – mondja, és valamiért hiszek neki.

Ez azonban nem jelenti azt, hogy nem akarok szabad lenni. Dolgom van. Helyre kell tennem egy szar helyzetet.

– Azt. Mondtam. Engedjen. El!

Még erősebben szorít.

– Nem engedlek el, ha kővel akarsz megdobálni egy templomot. Ma este nincs kedvem Zeusszal foglalkozni.

– Hát nekem igen! – Azzal rúgok. Próbálok elfordulni.

– Zeusz egy igazi seggfej. Bízz bennem – súgja a fogvatartóm. – De ha a hiszti képes lenne változtatni a seggfejségén, akkor évekkel ezelőtt a puszta két kezemmel romboltam volna le ezt a templomot.

Ezek nem csak a szavak, van valami a hangjában. Mozdulatlanná dermedek a karjaiban. Mintha mi ketten ugyanazt éreznénk. Ugyanazt a dühöt. Ettől az érzéstől alig kapok levegőt, és önkéntelenül hátradőlök, élvezem a pillanatot. Mintha életemben először nem érezném magamat teljesen egyedül.

Ilyen lehet kapcsolatban lenni valakivel?

Tücskök ciripelnek a távolban, lassú ritmusuk szinkronban van a férfi egyenletes légzésével. Most, hogy jobban belegondolok, az enyémmel is.

– Ha elengedlek, megígéred, hogy nem támadsz megint védtelen épületre? – kérdezi halkan.

– Nem – ismerem be, mire sóhaj dübörög a mellkasában. Ezért hozzáteszem: – Ez a faszfej nem érdemel semmilyen imát.

– Csak óvatosan – mondja ingadozó hangon. Nevet?

– Miért? – Meglepett vigyor terjed az ajkamon, holott néhány másodperccel korábban készen álltam arra, hogy megdobáljak egy istenséget. – Azért aggódsz, mert valaki villámmal sújt, amíg a karodban vagyok?

– Az ilyen beszéd megnyerhet néhány szívet. – A hangja lágy, lehelete a fülemet cirógatja.

Mereven állok mellette, az állam a mellkasomra csuklik.

– Nagyon valószínűtlen – motyogom a földre. – Zeusz gondoskodott arról, hogy senki ne tudjon szeretni engem.

A csend tátongó szakadéka fogadja a keserűségemet. Közbeavatkozó jótevőm leejti a karját, és hátralép. Valószínűleg attól tart, az ilyen átkok fertőzőek.

Rögtön hiányzik a melegsége. Zsebembe dugom a kezemet.

– Én… – Elhúzódik, mintha a szavait fontolgatná. – Ezt nehezen tudnám elhinni.

Annyira kétségbeesetten próbálok elmenekülni ettől az egész jelenettől, hogy a hangnemének változását nem igazán érzékelem, amikor szembefordulok vele.

– Most már jól vagyok. Nyugodtan elmehet…

Szavaim elsorvadnak az ajkamon.

Ha pár pillanattal ezelőtt megdermedtem, ez most olyan, mintha egyenesen Medusza szemébe néztem volna. Csak a vérem mozog bennem, de erősen, gyorsan lüktet az ereimben, a fülemben dobol. A gondolataim száguldanak, ahogyan az agyam hevesen dolgozik, hogy megértsem, ami a szemem elé tárul.

Ó, ne! Ez nem lehet igaz.

Hirtelen mintha az összes érzelem, ami idehajtott engem, mint valami sikoltozó kísértet, most egyszerre kiáradna belőlem, és teljesen kiüresedem.

Végre éreztem egy hangyafasznyi kapcsolatot valakivel, és ez… úgy értem… tényleg azért jöttem ide, hogy egy istennel beszéljek. Csak nem ezzel az istennel.

Még sötétben is, így, amikor csak az állandó villámcsapások világítják meg a környezetet, látom arcának szoborszerű tökéletességét – kemény állkapocs, magas homlok, sötét szemek és ajkak – szinte túl szép az egyébként durva vonásaihoz. Mindez utal arra, mi ő. Csak az istenek és istennők büszkélkedhetnek ilyen szépséggel. De az a fakó fürt, ami a homlokáról hull alá és simul a többi hajfürt feketeségébe… az árulja el.

Minden halandó ismeri a történetet arról, hogy a testvére egyszer megpróbálta megölni, fejszével csapott a fejére, miközben aludt, de csak egy heget tudott okozni neki, ami megváltoztatta a haját azon az egy helyen, ahol a seb volt. Félreérthetetlen. Mindemellett megbocsáthatatlan… és számomra rendkívül szerencsétlen helyzet.

Ezzel az istennel ölelkezni sokkal rosszabb, mint az eredeti tervem.

Fuss! Az ösztön végül megtalál, a gondolataimban cikázik, és arra késztet, mozdítsam meg végre a lábamat. De nincs értelme. Ráadásul a másik ösztön, hogy ne mozduljak, erősebb.

– Attól tartok, valamelyikünknek nem kellene itt lennie – viccelődöm. A szám mindig előbb lép működésbe, mint az agyam, amikor ideges vagyok.

Ez itt most nem segít, Lyra.

De nem is teljes tévedés. Ő mit keres ebben a templomban?

Nem szól semmit, keresztbe tett karral áll, és úgy néz végig rajtam, ahogy én ránéztem. Pillantása több elektromossággal tölti meg a levegőt, mint Zeusz villámai.

Tudom, mit lát: egy rövidre nyírt, hollófekete hajú nőszemélyt, kis arc, hegyes áll, macskaszerű szemek. Egyetlen testi tulajdonságom, amire joggal lehetek büszke. Mélyzöld íriszem van, a külső gyűrű sötétebb, középen arany. Szememet hosszú, fekete szempillák szegélyezik. Esetleg ha megrebegtetném a szempilláimat? A csábítás művészete azonban nem szerepel a képességeim listáján, ezért elfojtom ezt a gondolatot.

Még mindig mereven néz.

Olyan intenzitással, amitől minden múló másodperccel egyre nyugtalanabb vagyok, az egész testem bizsereg.

Annyira sokáig tölti ki csend a köztünk lévő teret, hogy újragondolom a futást, mint opciót.

– Tudod, ki vagyok? – kérdezi végül. Mély basszusa megnyugtató is lehetne, ha nem lenne valami durva, morgásszerű felhangja. Mint egy selymes vizű, mozdulatlan felszínű tó, aminek a mélyén valami hullámokat kelt.

De komolyan gondolja ezt a kérdést? Mindenki ismeri.

– Kellene tudnom?

Szentséges pokol, ne hülyéskedj, Lyra.

Az istenség szeme kissé összeszűkül könnyelmű válaszomra. Arca merev. Két lassú, hosszú lépést tesz felém, belép a személyes terembe.

– Tudod, ki vagyok?

Minden összezsugorodik bennem, mintha a testem már tudná, hogy meghaltam, és előre akarna menni. A félelemnek íze van, és ezt az ízt nagyon is ismerem: fémes, mint a vér. Vagy talán csak megharaptam a nyelvemet.

Az istenek annál, amit ma este mondtam és tettem, sokkal kevesebbért is súlyosan büntettek meg halandókat.

Egész testem remeg. Irgalmas istenek.

– Hádész – felelem, és zavartan nyelek. – Te vagy Hádész.

A halál istene és az Alvilág királya személyesen.

És nem úgy néz ki, mint aki boldog.

4.

GYÖNYÖRŰ, CSÁBÍTÓ HALÁL

Hádész alig látható mosolya leereszkedő vigyorrá változik.

– Olyan nehéz volt?

Ez túlságosan… szándékolt volt. Mintha úgy döntött volna, hogy másképpen játssza ezt az egészet. Csakhogy ennek így nincs értelme.

De az istenek cselekedeteiben felesleges értelmet keresni, azt hiszem. Bármelyikük figyelmét felhívni magunkra: rossz ötlet. Szeszélyesek, inkább átkoznak, mint megáldanak, attól függően, milyen a hangulatuk és milyen a széljárás. Különösen ez az istenség szeszélyes. És veszélyes.

– Most pedig beszéljünk arról, szerinted mit csináltál – mondja Hádész.

Zavartan összeráncolom a szemöldökömet.

– Azt hittem már…

– Ráadásul még a Choneftiri is ma este kezdődik – folytatja csalódott hangon, mintha meg sem szólaltam volna.

Felsóhajtok.

– Bocsánatot kérsz, mielőtt megütsz, vagy ilyesmi?

– Az emberek többsége térdre esik előttem. Kegyelemért könyörög, meg ilyesmi.

Most játszik velem. Egér vagyok. Ő a macska. És én vagyok a vacsorája.

Nagyot nyelek, próbálom visszanyomni a szívemet a helyére.

– Abban mindenesetre biztos vagyok, hogy így is, úgy is meghalok. – Nyilván. Ne tetézzük idő előtti pusztulásomat még több megaláztatással. – Segítene a letérdelés?

Ezüstös szemében – nem sötétek, mint először gondoltam, hanem higanyszürkék – hideg vidámság csillan. Valami vicceset mondtam?

– Ezért vagy itt? – kérdezem. – A Choneftiri miatt?

Hádész soha nem vett részt ezen, és Zeusz aligha a kedvenc testvére. Akkor miért van ebben a templomban?

– Megvan a saját okom arra, miért vagyok itt ma este.

Más szóval, ne tegyél fel kérdéseket isteneknek, vakmerő halandó.

– Miért állítottál meg? – A templomra pillantok, teljesen figyelmen kívül hagyva a hangját.

Hádész nem válaszol, helyette hüvelykujját az állához érinti.

– A kérdés inkább az, most mit csináljak veled?

Élvezi a szorult helyzetemet? Nem sokat gondoltam a halál istenére – a halandóság túlélésére koncentrálok –, de kezdem nagyon nem szeretni. Ha Boone így viselkedne, már régen túltettem volna magamat rajta.

– Gondolom, az Alvilágba küldesz.

Komolyan, fogd már be a szádat, Lyra!

– Ennél rosszabbat is tehetek veled – dünnyögi.

És mint Chance esetében, most sem vagyok képes méltósággal visszavonulni.

– Igazán? – Oldalra biccentem a fejemet, mintha még nem tudnám. – Hallom, elég kreatív büntetéseket tudsz kitalálni.

– Ez igazán jólesik – mondja kurta, gúnyos meghajlással. – Megtehetném, hogy egy sziklát görgettetek fel veled egy hegyre, de sosem jutnál fel a csúcsra, mert a szikla mindennap visszagurulna a hegy lábához, te meg ezt csinálhatnád az örökkévalóság hátralévő részében.

Ez már régen megtörtént Sziszifusszal.

– Ezt egészen biztosan Zeusz találta ki.

Hádész arcáról lehervad a mosoly.

– Ott voltál?

Vállat vonok.

– Akárhogy is, az valóságos nyaralásnak tűnik. Békés, zavartalan munka. Mikor kezdhetek?

Az örök halálba juttat, hogy képtelen vagyok befogni a számat.

Bármelyik pillanatban az Alvilágban köthetek ki, vagy megjelenik a kezében a híres kétágú szigonya, és felnyársal.

Ehelyett megrázza a fejét.

– Nem foglak megölni. Még nem.

Valóban? Bízhatok benne?

Biztosan látja az óvatosságot a szememben, mert egy izom megfeszül az állkapcsán, mintha ingerült lenne attól, hogy kételkedem a szavában.

– Nyugalom, csillagom!

A becéző szó hallatán elbizonytalanodom. Nyilvánvalóan semmit sem jelent neki a becézés. Csend telepszik ránk, ezért alaposabban megnézem az előttem álló istent.

Nem pontosan olyan, mint amire számítottam. Úgy értem, a nyilvánvaló sötét és komoran merengő jellegen túlmenően…

Az öltözéke miatt. Az ég, illetve Élüszion szerelmére! Kopott csizmát és farmert visel. A farmernadrág alacsonyan ül keskeny csípőjén, feltűrt ujjú, égszínkék inget visel hozzá, alkarja barnább, mint feltételeznénk arról, aki az Alvilágban él. Ki gondolta volna, hogy az alkar lehet ilyen szexi?

Az ing felett vintage bőr nadrágtartót visel, ami sejtésem szerint hátul a lapockájánál kapcsolódik össze. A nadrágtartó fémgyűrűi úgy néznek ki, mintha funkciójuk lenne, ami jelen pillanatban nincs kihasználva. Fegyvertartó? Vagy tartásjavító?

– Megfelelek a szemlén? – kérdezi a szemöldökét felvonva.

Gyorsan visszakapom a tekintetemet az arcára.

– Másképp nézel ki, mint gondoltam.

Hádész mindkét szemöldöke feljebb rándul.

– És mire számítottál? Arra, hogy tetőtől talpig feketében járok? Vagy bőrszerkóban?

Hőség lángol fel a nyakamon. Tulajdonképpen valami ilyesmire.

– Ne feledkezz meg a szarvakról. Plusz a farok.

– Az egy másik halálisten – mordul fel ingerült hangon, aztán az elvárásoktól való irtózásról motyog valamit.

Ő sem akar megfelelni ezeknek az elvárásoknak. Furcsa, de van valami közös egy istenben és bennem. Talán átkozott vagyok, de nem hagyom, hogy ez határozza meg, ki vagyok.

– Az otthonod az Alvilágban Erebosz – mondom céltudatos hangon.

– És?

– Úgy hívják… Egy pillanat – emelem fel a kezemet. – Az árnyak földje.

Valakinek be kellene ragasztania a számat vastag szigetelőszalaggal.

Hádész zsebre teszi a kezét, laza, mint egy pórázon tartott ragadozó.

– Mindig is úgy gondoltam, ez az elnevezés nem túl eredeti. Az ott az Alvilág. Nyilván árnyékos.

Úgy tűnik, ez a beszélgetés egy kicsit kitért a rendes kerékvágásból, ha ez esetben van ilyen.

– Gondolom, így van. – Az agyam képtelen türtőztetni magát, ezért tényleg elgondolkodom azon, amit mondott. – Úgy értem, technikailag nem vagy az árnyak istene, de még csak nem is te vagy az éjszaka istennője. – Hát, ebbe eléggé belelendültem. – És ha igaz a tűz és a kénkő dolog, akkor úgy tűnik, elég jó a világítás odalent.

A szeme úgy villan rám, mint a megfent penge.

Megsértődött-e vagy meglepődött ezen az odavetett megjegyzésen, nem tudnám megmondani.

Mindkettőnk szempontjából sajnálatos, hogy elég jó a képzelőerőm, és véleményem is bőven akad.

– Ha jobban belegondolunk, percepciós problémával állsz szemben. Szóval megítélés kérdése.

– Hm, megítélésbéli problémám van – ismétli, amit mondtam.

– Igen. Ha nem látják a saját szemükkel a valóságot, a halandók elhiszik, amit mondanak nekik. Nekem mindig azt mondták: Hádész sötét, tűzszaga van, és tetoválások borítják, amik tetszése szerint életre kelhetnek.

Tekintete olyan lassú megfontoltsággal halad végig a testemen, hogy a hőség továbbkúszik a nyakamon, és már az arcom is lángol.

– Mégis te vagy feketébe öltözve és rajtad van tetoválás, csillagom – mutat rám.

Követem a tekintetét a farmerhez felvett fekete blúzomra. Tehát én sem vagyok teljesen feketében. A blúz egyik ujja kissé felcsúszott, kilátszik a sápadt bőröm és a tetoválás fekete tintája. Két csillag. A harmadik csillag a másik csuklómon van, és amikor összeteszem a két kezemet, akkor az Orion öve csillagképet adják ki.

Kevés emlékem van azelőttről, hogy a Rend befogadott, de egyik ilyen emlékem az, amikor nézem, ahogy Orion a hálószobám ablaka előtt mozog az égen. Ez a csillagkép változatlan, örökre rögzített jel az éjszakában. Ezért nevezett már kétszer a csillagának? Lehúzom a blúzom ujját.

– Szóval… – Közelebb lép hozzám. Ilyen távolságból érezem az illatát, a halálnak van a legsötétebb, legbűnösebb, keserűcsokoládé-illata.

– Mi a neved? – kérdezi.

Határozottan nem akarom, hogy egy isten megtudja a nevemet.

– Felix Argosz.

Hádész nem szembesít a hazugsággal. Csak néz engem, mintha el akarna dönteni valamit. Valószínűleg éppen egy kreatív, új büntetést talál ki nekem.

– Szóval… – Ugyanazt mondom, amit ő is mondott nekem. A templom oldalát és a hegyről lefelé vezető utat nézem. A menekülés olyan közel van. Csak elérhetetlen. Olyan, mintha nyitva lenne a madárkalitka ajtaja, de odakint ül a macska. – Most mi lesz?

– Mit értettél azon, hogy el vagy átkozva?

Hm. Nem akarok erről beszélni. Inkább hárítok.

– Nem tudod?

– Mondd el úgy, mintha nem tudnám.

– Mi van, ha nem akarom?

Felvonja a szemöldökét, és megértem az üzenetet. Próbálom nem összeszorítani a fogaimat. Nem vagyok hajlandó arra gondolni, hogy Hádész lenne a második személy, akivel valaha megosztottam ezt a titkot.

Mélyet sóhajtok, aztán hadarva mondom el:

– Huszonhárom évvel ezelőtt, amikor még anyám méhében voltam, ő és apám idejöttek. Áldozatot mutattak be, és áldásért imádkoztak közelgő születésemre. Anyámnak a templomban elfolyt a magzatvize, és a bátyád nyilván megsértődött, mert bemocskolták a szentélyét. Büntetésül megátkozta a magzatot… történetesen engem… hogy soha senki ne szeressen. Ennyi. Történet vége.

Hádész tekintete hirtelen hidegebbé válik. Láthatóan kalkulál valamit, ezért egy lépést hátrálok.

– Szerethetetlenné tett? – kérdezi, mintha nem lenne egészen biztos abban, hihet-e nekem.

Gyors biccentéssel bólintok.

Az átok miatt mondtak le rólam a szüleim. Azt mondták, az adósság miatt, de én másképpen tudom. Háromévesen a Tolvajok Rendjébe kerültem. Ezért nincsenek olyan barátaim, akik mindent megtennének értem, és viszont. Boone ezért nem…

Egészen ma estig próbáltam meggyőzni magamat arról, hogy a dolgok rosszabbul is állhatnának. Lehettem volna szörnyek eledele, vagy a kígyóhajú kőszoborrá változtathatott volna, mint a barátaimat.

De ez vezetett el ehhez a pillanathoz. Egy másik istennel állok szemben. Egy rosszabb istennel. Aki nyilvánvalóan érdekesnek találja az átkot. Miért? Mert Zeusz mérte rám? Az istenek jelenlegi királya egy faszfej. Ebben Hádész és én egyetértünk. A kérdés az: mit fog tenni most velem.

Hádész szinte bágyadtan int nekem.

– Elmehetsz.

El…

Egy pillanat… Tessék?

5.

SOSE KÉRDEZD EGY ISTENTŐL, HOGY MIÉRT

El… Elmehetek? Tényleg…

Hádész lassan felvonja a szemöldökét.

– Vitatkozni akarsz?

– Nem. Ajándék lónak ne nézd a… szóval ajándék szabadságnak se.

– Helyes.

Egy olyan út felé indul, ami másfelé visz le minket a hegyről. Talán követnem kellene? Hádész úgy lépked, mint aki portyázik. A csizmáját figyelem, mert a hátát – a nadrágtartó bőrszíjai tényleg a lapockái között érnek össze –, vagy ami azt illeti, a tökéletesen formás fenekét nézni egyszerűen nem opció.

Visszatartom a lélegzetemet, a testem minden felülete bizsereg a kényelmetlen tudatosságtól, ami csak egyre növekszik bennem, ahogy lépést tartok vele. Ez az egész az „istenek nyers ereje” miatt van. Ez az egyetlen oka a furcsa érzésnek, nyugtatom magamat.

De nem vagyok biztos abban, hogy ezt el is hiszem magamnak.

Szótlanul sétálunk, amíg meg nem látjuk a főutcával párhuzamos járdát. És a tömeget. Megállok. Ő is megáll, és hátrapillant.

– Van valami gond?

– Hm… – Elnézek mellette, ő pedig követi a tekintetemet. Még három lépés, és mindenki láthat minket együtt. Láthat engem a halál félelmetes istenével.

– Ne aggódj miattuk – mondja, mintha olvasna a gondolataimban. – Csak te láthatod, ki vagyok valójában. Mindenki más csak egy átlagos halandó embert lát.

Rendben. Nagyszerű. Kivéve az adósrabszolgákat, akik még mindig ott lógnak. Láthatják, hogy egy idegennel vagyok, és kérdéseket tehetnek fel. Hogyan keveredhetek ki ebből?

– Menjünk!

Attól tartok, képtelen vagyok rá.

Kilépünk a nyüzsgő járdára, és megállok. El kell búcsúznom tőle, mielőtt elválnak útjaink… vagy valami ilyesmi?

Köszönök neki.

– Nagyra értékelem, hogy nem öltél meg.

Már azt hiszem, hazaértem, szabad vagyok, de amikor megfordulok, ő megragadja a vállamat, és nagy erővel maga felé fordít. Hirtelen felnézek: örvénylő, olvadt, de égő fém a szeme. Ahogy a szén feketén ég.

– Légy óvatosabb a szavaiddal, csillagom – figyelmeztet. A hangja nem sima, mint korábban, most inkább olyan, akár a nyers selyem. – Soha nem tudhatod, mikor veszik fel az istenek a kesztyűt, amit éppen eldobtál. És ha ez nem éppen ma történik, valószínűleg agyoncsaptalak volna.

Minden porcikám annyira feszes, hogy bármelyik pillanatban bármi elpattanhatna bennem. Az adrenalin forrón lüktet az ereimben, a bőröm megfeszül. De éppen ez a probléma. Ebben a pillanatban jobban érzem magamat… úgy érzem, végre élek. Mintha életem minden hátrelévő másodperce értékes lenne, éppen azért, mert ezek a másodpercek meg vannak számlálva.

– Az agyoncsapás gyors halál – suttogom. – Vannak annál rosszabbak is.

A szeme megvillan, ahogy az arckifejezésemet vizsgálja, én pedig visszatartom a lélegzetemet. A fájdalmat várom a halál semmije előtt. Így képzeltem.

Ám nem következik be.

Hádész vonásai megváltoznak. A különbség elég finom, elég lassú. Annyira, hogy először nem is vagyok biztos abban, jól látom-e, de a figyelmeztető lángolás… valahogy lágyabb. Másfajta hőség lobog benne.

Hádész felemeli a kezét, az ujjait végighúzza a halántékomtól az állkapcsomig, az érintése lágy suhanás a bőrömön, mámorító érzést hagy maga után. Hosszan néz engem, én pedig őt, és tudom, el kell fordítanom róla a tekintetemet. Kettőnk közül én vagyok a halandó, így nekem kell megtörnöm a szemkontaktust, engedni, elismerni a vereséget.

De képtelen vagyok. Nem fogom megtenni.

– Igazad van, csillagom – mordul. Tekintete lejjebb siklik, az ajkamon időzik. – Vannak sokkal rosszabb dolgok is.

Aztán a pillantása a másodperc törtrésze alatt lángolóból jegessé változik. Hirtelen kiegyenesedik, megpördít, és finoman belök a tömegbe, mintha méreten aluli halat engedne vissza az óceánba.

És valahogy, annak ellenére, hogy a testem többi része offline állapotba került, a lábamnak sikerül megmozdulnia. Már vagy harminc méterre vagyok, amikor utánam szól:

– Tartsd távol magadat a bajtól, Lyra Kheres.

Megállok, de nem fordulok meg. Nem ezt a nevet mondtam neki.

Szeretném tudni, honnan tudja az igazi nevemet, és miért vette a fáradságot, hogy megkérdezze, amikor nyilvánvalóan tudta már. Még ha kicsit későn is, de az önvédelmi reflexem végre beindul, és a menekülés szó szerint a kanyarban van.

Ezért felemelem a kezemet, jelezve, hogy hallottam, amit mondott, és továbbmegyek. Számolom a lépéseimet, mintha ezek lennének az utolsók.

6.

A KIVÁLASZTOTT HALANDÓK

A Choneftiri nyitószertartásán kötelezően részt venni rosszabb, mint egy kirándulás a Sztüx folyón.

Felix kezd kiakadni. Tudom, mert valahányszor megpillantom az embertömegen át, a fogát csikorgatja, és vadul pásztázza a környezetet. Kedves tőle, hogy végül megjelent. Legalább sikerült újra csatlakoznom a többiekhez a híd város felőli oldalán, és közben nem figyelt fel rám.

Ami önmagában egy kisebb csoda.

Boone és Chance sem vett észre. Remélhetőleg ez így is marad. Amint itt a dolgok igazán beindulnak, visszalopakodom az odúnkba. Nemcsak azért, hogy elkerüljem a különféle lehetséges konfrontációkat, hanem azért is, mert fel kell dolgoznom mindazt, amin ma este keresztülmentem. Különösen egy bizonyos találkozást egy bizonyos istenséggel.

Felix felém fordítja a tekintetét, én pedig lebukom, és megpróbálom magamat a lehető legkisebbre összehúzni. Talán nem tudja, hogy korábban elhagytam a kijelölt helyemet, és nem teljesítettem a kötelességemet, de nem most akarom kideríteni. Vélhetően nem szúrt ki, ezért visszafordul. Megkönnyebbülten lélegzem fel, és önkéntelenül elmosolyodom. A bosszús idegesség tényleg nem áll jól Felix csontos arcán.

Nem mintha hibáztathatnám őt. Ez a tolvajok paradicsoma. Az a rengeteg zseb mind megérett a kizsebelésre, és minden adósrabszolgájának meg van kötve a keze, pedig már valamivel elmúlt éjfél, és a fesztivál hivatalosan is elkezdődött.

Az összegyűlt tömeg gomolyog. Olyan érzés és olyan látvány, mintha San Francisco ezer mérföldes körzetéből mindenki itt lenne, aki él, és mozog. Még azok is, akik nem ezeket az isteneket imádják.

Ha jobban belegondolok, ennek van is értelme.

A legtöbb halandónak több okból is érdekében áll, kit koronáznak meg az olümposzi istenek uralkodójának. Van kedvenc vagy leggyűlöltebb istenük vagy istennőjük, vagy bizonyos isten a patrónusuk, mint például nekem. És vannak, akik ennél közvetlenebbül érintettek. Gondolom, sok gazda Démétért részesíti előnyben, azt szeretnék, ha ő nyerne, hogy megáldja a termésüket, és minden növényük bőven teremjen. A katonák Árészt részesítenék előnyben. A tudósok és a tanárok Athénét akarják. És így tovább.

Még a más isteneket imádó halandókat is érdekli az esemény a látvány miatt. Vagy talán nem szeretnének a sajátjukhoz hasonló, vagy azzal versengő istent. Esetleg egyszerűen nem akarják megsérteni az isteneket.

Nem számít, honnan nézzük, a világ érdeklődéssel figyel.

És ennek ellenére most minden érték biztonságban van.

Nem csoda, hogy a régi mentorom zaklatottnak tűnik. Egyetlen sípszó sem hallatszik. Legalábbis nem olyanok, amilyeneket a mi adósrabszolgáink fújnak, amikor összehangoltan dolgoznak egy potenciális célszemélyen.

És ez egész hónapban így lesz.

Előre-hátra hintázom, a talpamon ringatózom, és Zeusz templomát bámulom az út másik oldalán. A szokásos villámláson kívül semmi sem történik.

Fent a templomban az istenek halandó tanítványai tűzáldozatokat mutatnak be, suttogva imádkoznak, és elvégzik a szükségesnek tartott szertartásokat. Mivel ilyen esemény csak százévente egyszer történik, fogadni mernék, az egészet menet közben találják ki.

Nem mintha innen bármit is látnánk. Kamerákat nem engedtek a templomba, ez az istenek újabb rendelete. Tehát itt ragadtam több millió emberrel, akik együtt úgy bámulják a híd túloldalán fekvő hegyet, az azon álló fehér oszlopos épületet, mintha bármelyik pillanatban tűzokádó sárkánnyá változhatna.

Eddig csak egyetlen csík fehér füst szállt az ég felé, valószínűleg egy áldozat füstje.

Az emberek végig az öböl mentén, egészen a város pereméig kiözönlöttek az utcákra. Mi itt hátul épületek közé szorultunk.

A többi adósrabszolga kis csoportokba gyűlt, és arról vitatkoznak, hogy Hermész tolvajt választ-e. Történt már ilyen. A felém irányuló kezdeti mosolyok és pillantások után már nem figyelnek rám, ami nagyon jó, mert így észrevétlenül leléphetek.

Körülöttem többen bámulják a telefonjukat, nézik a különböző „élő közvetítéseket”, amelyek még több embert érnek el szerte a világon, akik más városok utcáin, az istenek különböző templomait nézik. Itt-ott kommentfoszlányokat hallok, nem mintha sok új tudósítanivaló lenne.

– A legendák szerint az isteneknek és istennőknek annyira elegük lett Zeuszból, mint királyukból, hogy egymás között versengtek azon, melyikük taszítsa le a trónról. Ez vezetett az istenek háborújához – mondja egy híradós egy közeli eszközön. – A háború annyira elfajult, hogy világcsodákat tettek tönkre, ledöntötték a Rodoszi kolosszust a lábáról, és harcosok százaiból lett terrakotta katona.

Felhördülve nevetek. Az nyilvánvalóan egy teljesen más istencsoportot dühített fel.

A híradós még mindig beszél.

– Olyan városokat pusztítottak el, mint Atlantisz és Pompeji, és végül lerombolták otthonukat, az Olümposzt, amit azóta újjáépítettek. Mindenki ismeri ezt a történetet. Ezt követően az istenek paktumot kötöttek, miszerint soha többé nem harcolnak közvetlenül egymással, és megteremtették a Choneftirit, ahol hagyják, hogy mi, halandók, megküzdjünk a nevükben.

Zihálás hasít a körülöttem lévő tömegbe.

– Zeusz – kiált fel valaki. – Zeusz választ.

– Hol? – kérdezik néhányan hangosan.

Ezután a hangok hiányosan, hullámokban terjednek. Közelebb húzódom a baloldalamon álló férfihez, aki lelkes érdeklődéssel figyeli a telefonját.

Persze egy egyszerű templomban választ, amit nem ismerek fel. Valahol máshol. Hatalmas villám csap le a templomra a tiszta, kék égből, olyan hangos mennydörgéssel, hogy hirtelen úgy tűnik, a föld is megrázkódik. Aztán mély hang dübörög, talán az épület belsejéből, mert sehol sem látom magát az istent.

– Én vagyok Zeusz, az istenek első királya, az ég, a mennydörgés és a villámlás istene, az időjárás, a törvény és a rend, a királyság, a sors és a végzet istene.

Csak forgatom a szememet. A sors és a végzet ugyanaz. Nem?

Nagyképű faszfej.

És egyébként az olümposzi istenek királya, nyilván. De a Pantheon összes istene elég egoista ahhoz, hogy az egészre igényt tartsanak. Szóval minden istenek királyának tekintik magukat.

– A Choneftiri első napján én választok elsőként – mondja az isten, aztán szünetet tart, mintha tapsra vagy ilyesmire várna. Mivel senki sem biztos abban, ez pontosan hogyan működik és mit jelent, azt hiszem, a templom körüli tömegnek, ahol ez történik, most nehéz dolga van. Hallották a fülsüketítő mennydörgést, mindannyian csendben figyelnek. – A választásom pedig…

7.

NE KERÜLJ AZ UTAMBA!

Ez az egész olyan, mintha a csend kimászna a videóból, és az itteni emberek felett is ott lógna, ahogy együtt várunk, és nézünk. Kíváncsian, lélegzet-visszafojtva, olyan feszült várakozásban, hogy köhögni sem mer senki. Kit fog választani?

Újabb villámlás fénylik fel, ezúttal a templomon kívül, a lépcső tetején, a főbejárat két pillére között csap le. A dörejtől többen sikoltoznak. Ekkor a semmiből egy férfi jelenik meg ott, ahol az imént a villám lecsapott. Láthatóan eléggé zavart.

Zeusz mennydörgő hangja szólal meg ismét.

– Samuel Sebina.

Bámulom a telefont. Zeusz választott halandója még magasabbnak és izmosabbnak tűnik, mint Boone. Ébenfekete bőr, rövid fekete haj. Úgy látszik, túlságosan megdöbbent ahhoz, hogy a körülnézésen kívül másra is képes legyen. Amilyen gyorsan megjelent, olyan gyorsan eltűnik. Ki tudja, hová.

Újabb harsány hang hallatszik.

– Héra! – kiáltja valaki. – Héra választ.

A fejek lehajtva maradnak, mindenki a telefonján nézi az eseményeket.

– Héra vagyok, a házasság, a lányok, asszonyok és az ég csillagainak istennője.

Az egyik közeli telefonból fülledt, kéjes hangot hallok, mintha Aphrodité valamelyik templomából, a világ egy másik szegletéből jönne.

– Választottam…

A többit nem hallom, mert jobbról Chance nyomakodik át a tömegen felém. A remegés kellemetlenül bizsergő hullámokban árasztja el a testemet. Mire számítsak? Újabb megalázó megjegyzésekre, bosszúra, vagy arra, hogy felhívja Felix figyelmét a tényre: korábban elhagytam a nekem kijelölt helyet? Mindegyik lehetőség valós veszély, feltéve, ha megtalál. Ideje eltűnni innen.

Sietősen kilépek oldalra, az épületek közötti keskeny sikátorba. Amikor hátrapillantok, Chance a nyakát nyújtva néz körül. Igen. Határozottan engem keres. Néhány kitérő manővert teszek, de végül befordulok a sarkon, és majdnem összeütközöm egy széles férfi mellkassal.

– Hé, hé, hé! – kiáltja Boone túlságosan kedélyes hangon. – Lassan a testtel, Lyra-Loo… – A becenevet mondja, amit még gyerekkoromban adott nekem, hadarva, így egyáltalán nem becézésnek hangzik.

Ó, magasságos istenek! Tudja. Chance-től. Azt, hogy belezúgtam. Mindent.

Nem mintha meglepődnék.

– Te megint kornyikálsz – mutat rám vigyorogva. – Azt hittem, Felix rendesen kiképzett, és leszoktat róla.

Kezemet a számra kapom, mintha vissza tudnám szívni ezeket a hangokat. A dúdolás fiatal adósrabszolgaként szokásom volt. Észre sem vettem, hogy dudorászok. Eltelt egy kis idő a kiképzésem óta, szóval azt hiszem, visszatért ez a szokás.

– Elnézést – motyogom, és el akarok lépni mellette.

Elmozdul, elzárja előlem az utat.

– Hová-hová ilyen sietve?

Ismeretségünk teljes történetében soha nem volt olyan momentum, amikor eléggé törődött volna velem ahhoz, hogy ezt megkérdezze tőlem. Hátrálok, és egyenesen a szemébe nézek. Mélybarna írisz. Mindig is tetszett a szeme.

És ordítani tudnék. Évekig vágytam a figyelmére, és éppen ezt a napot választotta erre. Az egyetlen napot, amikor nem akarom, hogy felfigyeljen rám. Hátranézek, de nem látom Chance-t. Még nem.

– Sehová – felelem.

Lépek. Boone is lép, és ismét elállja az utamat.

– Elnézést.

Újra lépek.

Ismét blokkol.

– Mi az? – csattan a hangom.

Csodálkozva pislog, valószínűleg azért, mert soha nem emelem fel a hangomat. Aztán vörös folt kúszik felfelé az arcán, és bal kezével végigsimít a tarkóján.

Ó, ne. Ugye nem akar róla beszélni? Tényleg, tényleg, tényleg inkább ne. Főleg nem itt és most.

Furcsa fény jelenik meg a szemében, és kinyitja a száját, mondani akar valamit, de rögtön újra becsukja. Ennyi.

– Lyra…

Hangos morajlás hallatszik az utcai tömegből a sikátor mindkét végén.

– Nem akarom kihagyni – mondom, és egy hirtelen lépéssel ezúttal sikerül megkerülnöm.

– Várj! – Megragadja a karomat, visszalendít maga felé, és erről eszembe jut egy másik férfi, aki ugyanezt tette velem ma este. Kezdem egy kicsit úgy érezni magamat, mint egy rongybaba, és ezt éppen szóvá akarom tenni, de Boone olyan közel van hozzám, hogy érzem közönséges szappanillatát, azt a szappant, amit az odúnkban tesznek a mosdókba.

Egy pillanatig csendben vagyok, aztán megrázom a fejemet. El kell tűnnöm innen, mielőtt Chance utolér, és mindent elcsesz. Boone kezét bámulom.

Követi a tekintetemet, aztán hirtelen elenged.

– Figyelj. Én… Baszki… Elnézést kérek. Chance egy hülye segg. Ha ott lettem volna, biztosan nem hagyom szó nélkül.

Ez az egész másodpercről másodpercre rosszabb. Nincs szükségem a sajnálatára. Ennyi.

– Semmi gond, Boone. Tudtam kezelni a helyzetet.

– Hallottam. – Megint grimaszol. – Biztos vagy benne…

– Igen. Nem nagy ügy. Egyébként sem a te dolgod.

Ezúttal, amikor ellépek mellette, nem áll az utamba.

Elég messzire jutok ahhoz, hogy azt higgyem, tényleg elenged, de hirtelen ott terem. Nem állít meg, hanem mellettem lépked.

– Nem is próbálod nézni. – Kijelentés, nem kérdés. Kíváncsiság vibrál a hangjában. – Szóval, hová mész?

Oldalra pillantok.

– Nincs szükségem a szánalom-barátságodra, Boone. Jól vagyok. Tényleg.

– Nem is szánalom – mondja, és lelkiismeret-furdalásra utaló féloldalas mosollyal néz rám.

Bárcsak ne tudnám, valójában mi a helyzet. Ez nem az ő hibája.

– Azt hittem, jól elvagyunk, te meg én – mondja.

Aha. Normális esetben valami csípős, gúnyos megjegyzést tennék. De most egyszerűen képtelen vagyok rá. Ezért más módszerrel próbálkozom. Elmondom neki az igazat.

– Visszamegyek az odúba.

– Visszamész? Most? – Kétkedés van a hangjában, ahogy visszapillant a magunk mögött hagyott tömegre. – Mi a helyzet a fesztivállal? Az istenek választanak.

– Majd később megnézem a videós összefoglalókat.

Ha megint Zeusz lesz az istenek királya, tényleg nem érdekel az eredmény. Bár Hermész jó lenne a Rendnek.

A templom felé mutatok.

– Felixnek nem fog tetszeni, ha mindketten hiányzunk a csapatból. A nagyfőnökök azt mondták, mindannyiunknak jelen kell lennünk, meg kell adnunk a tiszteletet Hermésznek.

Elkomolyodik.

– Chance elől nem könnyű sokáig elbújni. Visszakísérlek.

Tudnom kellett volna, hogy rájön.

– Nem akarod nézni?

Ez a beképzelt vigyor minden alkalommal kiakaszt. Felmutatja a mobilját.

– Tessék! Ahonnan eddig néztük, amúgy is szar volt a kilátás.

Boone úgy tapad rám, mint egy pióca. Fél szemmel engem néz, a másikkal a telefont, amin az istenek választását követi, ahogy a szinte teljesen néptelen városi utcákon haladunk. Ez a leggyorsabb út az Atlasz-toronyhoz.

Az übergazdagok és a nagy hatalmúak birodalma. Hiába van a felhőkarcoló lakásaikban elképesztő gazdagság, ez az összes adósrabszolga számára tiltott terület. Az itt lakóknak van elég idejük, pénzük és hatalmuk arra, hogy minden betolakodó üzembiztosan hátborzongató véget érjen, ha elkapják őket. Emellett a penthouse tulajdonosa Hádész, ezt mindenki tudja.

Feláll a szőr a hátamon, amikor arra gondolok, vajon ott van-e.

Miért jut most az eszembe? Ő a legkisebb gondom. Egy Chance nevű seggfejjel élek együtt, és bármennyire is sikerül kikerülnöm a lakótársamat ma este, csak idő kérdése, mikor ereszti rá a bontógolyót az életemre.

Még egy gyors pillantást vetek Boone-ra, és nagyot sóhajtok. Bármilyen szörnyű volt a helyzetem korábban, az, hogy titokban szerelmes vagyok egy pasiba, egészen biztosan sokkal, de sokkal kevésbé fájdalmas, mint az, amikor az ellenségem gúnyol.

Amint a város alatti alagutak bejáratát elzáró drótkerítéshez érünk, Boone kinyitja a kaput, aztán bezárja mögöttünk. Közvetlenül az alagút bejáratán belül, szeméthalmok mögül gumicsizmákat húzunk ki. Az adósrabszolgák feladata megbizonyosodni arról, a földalatti odúnk különböző belépési pontjai rendesen fel vannak-e töltve gumicsizmákkal és zseblámpákkal.

Felhúzok egy pár gumicsizmát, és éppen felegyenesedem, amikor Boone megszólal:

– Úgy néz ki, hamarosan még egy isten választ. Azt hiszem, Artemisz.

Felhúzom az orromat. Ha betartják a választási sorrendet, akkor már kiválasztották az első tíz halandót. Ez gyorsan ment. Artemisz után csak egy isten marad, akinek választania kell. Megint felsóhajtok. Azt hittem, több időm lesz, mielőtt a többiek visszatérnek.

Zseblámpát fogok, elindulok lefelé a graffitivel borított beton átjáróban.

Boone menet közben előrenyújtja a telefont, hogy mindketten jól lássunk.

Semmi ceremónia, semmi harsonaszó, Artemisz egyik híres arany nyílvesszője a semmiből csapódik a földbe. A kamera a becsapódás helyét mutatja. Halandó jelenik meg a gomolygó füstben.

A tömegben nagy a felfordulás.

– Nahát! Artemisz férfit választott – mormolja Boone.

– Hű. – Locsogva csoszogok tovább a bokáig érő vízben. Csak egy gyors pillantást vetek a képernyőre. Sovány, sportos srácot látok, világosbarna bőr, sötét haj. Sűrűn pislog a kamerába.

Az istennő eddig kizárólag nőket választott.

Boone egyszerűen vállat von, simán megy tovább, egy pillanatra sem zökken ki a lépés ritmusából.

Gyakorlott könnyedséggel érjük el a célunkat, a tömörnek tűnő falat. Hermész hősies alakja díszíti, a sisakja a hóna alatt, a lábán híres szárnyas szandálja, a Talaria. Természetesen ezt is graffiti borítja, mint minden műalkotást idelent.

Megállok, körbelendítem a zseblámpám fénysugarát, ellenőrzöm, nem követtek-e, de csak patkányszemek villanását kapom el, mielőtt eloltom a lámpát. Boone a telefont is kikapcsolja. A koromsötétben tenyeremet a cementfalhoz nyomom, kitapogatom az általam ismert kriptikódokat: kicsi, rejtett, kiemelkedő dudorok, betűk rendszere, halandó szem számára észrevehetetlenek, de mi, tolvajok, tudjuk, hogyan találjuk meg, és érintéssel el tudjuk olvasni ezeket. Így hagyunk üzeneteket, útbaigazítást egymásnak arról, melyik épületeket kell elkerülni, hol vannak lyukak a térfigyelő kamerák lefedettségében, és így tovább.

Nem vesződöm azzal, hogy ezt elolvassam, mivel tudom, mit írtak. A betűk végén azonban van egy szintén láthatatlan gomb. Ezt megnyomom. Vastag betonajtó nyílik, felkavarja a levegőt. Gyorsan belépünk, mielőtt az ajtó, amilyen gyorsan kinyílt, ugyanolyan gyorsan bezárul. Egy-két évente egy-egy újonc adósrabszolga nem elég gyors, és akkor vérfürdő keletkezik – amit az én feladatom feltakarítani –, és az elég nagy szégyen.

Amint az ajtó becsukódik mögöttünk, a titokzatos, isten alkotta odúnkat azonnal soha ki nem alvó, kékes fényű lámpások világítják meg. Azt mondják, ezt a tüzet Hermész ajándékozta a Rendnek, hogy világszerte ezzel világítsunk a tolvajtanyákon.

Boone visszakapcsolja a telefont.

– Van idelent jel? – kérdezem.

– Elloptam Felix wifijelszavát – teszi a padlóra a mobilját, miközben mindketten lehajolunk, és levesszük a csizmánkat.

Miután végeztem, a csizmámat és a zseblámpát a polcra teszem, amit jövet-menet az összes adósrabszolga használ. Boone még a csizmahúzással küzd. Nem kellett volna segítenie nekem Chance-szel.

A telefonra pillant.

– Úgy tűnik, Hermész választott.

Nagyot nyelek, mielőtt rákérdezek:

– Tolvaj?

Boone hunyorítva nézi a kijelzőt, aztán megrázza a fejét.

– Bizonyos Zai Aridam.

Megállok.

– Hol hallottam már ezt a nevet?

Felém fordítja a telefont, mutatja, és tényleg ez a név van a képen, és végül beugrik, miért olyan ismerős. A legutóbbi Choneftiri során, száz évvel ezelőtt egy Mathias Aridam nevű ember volt Zeusz választottja. Soha nem tért vissza. Ami azt illeti, egyetlen halandó sem tért vissza abból a merítésből. De családjaik mind mérhetetlen áldásban részesültek.

Aridam. Az a család elfogadta a rengeteg pénzt, és megszakította a kapcsolatot mindenkivel, aki ismerte őket. Ez nem lehet véletlen, igaz?

– Ennyi volt – mondja Boone. – Remélem, a végén mindannyian hazatérnek!

Ezzel a kívánságával valószínűleg kisebbségben van, mivel még mindig élvezzük azt a sok áldást azért, mert senki nem tért vissza az előző Choneftiri során választottak közül.

Ezt azonban nem mondom ki hangosan.

– Kész vagy? – kérdi Boone, és felegyenesedik.

Mély lélegzetet veszek.

– Persze. Miért ne lennék készen?

A gyomrom összeszorul, amikor úgy tűnik, megválaszolni készül teljesen költői kérdésemet, de ekkor döbbent sikolyok harsannak a telefon hangszóróiból, és mindketten lepillantunk a kijelzőre.

– Mi a fene…

Csak bámulunk.

– Irgalmas pokol – hebegem.

Zeusz temploma előtt hatalmas, hullámzó, vörös lángoszlop áll, fekete füstöt okád az égbe. Csak egy isten használ ilyet bejáratként.

Hádész.

Fogadok, korábban csak ezért tartott terepszemlét a templomnál. Persze, ilyen az én szerencsém. Egész életemben csak egyszer megyek annak az istenverte helynek a közelébe, és összefutok vele.

– Mit csinál most? – kérdezem, figyelmen kívül hagyva Boone éles, kérdő pillantását.

– Üdv, életben lévő halandók. – Hádész hangja nem dübörög. Folyik. A gyomrom összerándul, ahogy felismerem ezt a jellegzetes, mérhetetlenül sima és egyenletes hangot. – Mint mindannyian tudjátok, nemrég elvesztettem valakit, aki kedves volt nekem: az én drága Perszephonémat.

Erre becsukom a szemem.

Perszephoné. Az ő komor királynőjét, akit megszállottan szeretett – Perszephoné.

A halott királynője.

Megborzongok.

– Az ő tiszteletére… Én is képviselőt választok magamnak a halandók közül – jelenti be.

Szentséges szar! Hádész nem vesz részt a Choneftiriben. Ő gyakorlatilag nem is tartozik a nagy olümposzi istenek közé. Pletykák keringtek arról, mivel ő már így is az Alvilág királya, a Pantheon istenei nem akarnak még több hatalmat adni neki, ezért nem engedik meg, hogy az Olümposzon is az istenek királya legyen.

A templom körüli tömegben élénk zúgolódás támad, elég hangos, így az élő hírfolyam is felveszi.

És a halandó, akit kiválaszt… a halál istenének választottja… Jaj! Nem érdekel pontosan, hogy az istenek mit csinálnak a képviselőikkel… de azzal a bizonyos halandóval nagyon ki lesz cseszve.

Hádész lassú mosollyal néz a tömegre.

– Az én választottam…

Hirtelen sűrű, fekete füst kavarog a lábam körül, betölti a föld alatti helyiséget, és a gyomromban szinte lyukat tép a rettegés. Felrántom a fejemet, Boone-ra bámulok, tágra nyílt szemében rettegés dereng.

– Lyra?

Ó, istenek!

– Te… te…

A füst teljesen beborít, a látásom elsötétül. Csak egy pillanatra. Olyan, mintha lassan pislognék, és amikor újra látok, már nem a föld alatti odúnkban vagyok, nem egy apró kijelzőn nézem mindezt.

Zeusz templomának bejáratánál állok tűz- és kénkőszagú, oszlóban lévő fekete füstfelhőben. Hádész mellettem áll.

Az a rohadék a valaha volt legrosszabb időzítéssel húzott ide a mondat közepén, mert éppen azt akartam mondani Boone-nak, hogy: „…hülyéskedsz.”

A kimondatlan szó belesüpped a templom és San Francisco területén eluralkodott csendbe. Valószínűleg az egész kibaszott világon csend van.

Hádész egyenesen rám mosolyog. Ravasz, rendkívül elégedett mosoly, mintha nagyon is élvezné ezeket a durva szavakat. Aztán megfogja a kezemet, felemeli, és a tömeg felé fordul.

– …Lyra Kheres!

II. RÉSZ

A HALÁL MINT ERÉNY

Ez a bűnös lélek szeretné megköszönni a Halálnak a megtiszteltetést… de a legnagyobb tisztelettel nem fogadja el.

8.

A SZERENCSE BOLONDJAI

Meghaltam. Meghaltam. Nagyon-nagyon halott vagyok.

– Ne tedd ezt velem! – súgom lehajtott fejjel, és remélem, senki sem tudja leolvasni a számról, és senki nem hallja meg, ahogy lényegében könyörgök Hádésznak, hogy engedjen el. Még mindig a tömeg előtt állok, nem tudom, mire vár.

– Már megtettem. – Nincs kegyelem. Nincs irgalom.

Most megbüntet azért, ami korábban történt közöttünk. Ez biztosan büntetés. Nekem van a legrosszabb szerencsém a kicsinyes istenekkel, és ezzel az átkozott templommal.

– Mosolyogj, csillagom! – parancsolja Hádész halkan, mégis meggyőzően. – Az egész világ téged néz, mielőtt elviszlek.

Zavarba ejtő villanás, és utána azonnal mennydörgés. Cseng a fülem, valaki mellettünk terem.

Zeusz.

Az istenek királya. Hataloméhes főisten. Nárcisztikus kisgyerekként szoktam gondolni rá. Mármint hogy olyan, mint egy hisztis gyerek.

Hádészhoz hasonlóan ezt az istent is lehetetlen összetéveszteni. Homlokát glóriaként veszi körül dús hajkoronája: olyan világos, mintha kiszőkíttette volna, de halvány bőre furcsa módon nem tűnik fakónak tőle. Még harmincévesnek sem látszik… de Hádész még fiatalabbnak tűnik, hiába ő az idősebb kettőjük közül. Azt hiszem, igaz, amit a jó génekről és a testmozgásról mondanak. Zeusz azonban az én ízlésemnek túl szép, bár azt mondják, a bőrén az istenek háborújának hegei láthatók. Héphaisztosz és egy vulkán, valami ilyesmi történet volt.

Kifogástalan háromrészes öltönyt visel, bár az öltöny teljesen fehér, a nyakkendő pedig zöld, amitől úgy néz ki, mintha algák szivárognának a nyakából.

Szeme élénkkék, tekintete arrogáns, ahogy tetőtől talpig végignézi a kéjenc hím aurájú Hádészt.

Ha nem lennék annyira elfoglalva azzal, hogy ne csináljam össze magamat a saját helyzetem miatt, talán szórakoztatónak találnám, ahogy a frusztráció és a düh komikus keveréke torzítja el Zeusz egyébként angyali vonásait. A szépség, még az isteni szépség is, tényleg megcsúnyul a ronda gondolatoktól.

A hegyen és a hídon haladó tömeg felmorajlik a főisten megjelenésére.

– A Choneftiri nem is érdekel téged, testvér – mondja Zeusz mosolyogva. Hangja dübörög a föld felszínén, ahogy megfordul, és a hallgatósághoz szól.

– És mégis mindketten tudjuk, hogy nem tudsz megállítani – jegyzi meg Hádész lazán, csak nekünk. Aztán olyan hangon, ami szintén végigdördül a domboldalon, azt mondja: – Fivérem, csak nem félsz egy kis versengéstől?

A tömeg éljenző válaszától Zeusz angyalian szép arca elkomorul, feje fölött apró, pattogó fénykitörésekben szikrázik a feszültség.

Közelebb hajolok Hádészhoz.

– Árammal akarsz megcsapatni?

Zeuszt nézi, és nem tudom eldönteni, az ajkán megjelenő halvány gúnyos mosoly a testvérének szól, vagy nekem.

– Azt hittem, nem érdekel.

Mégis nekem szólt. Nem túl elegánsan felhördülök.

– Nem érdekel. De én is hatótávolságon belül állok, és veled ellentétben, nem vagyok halhatatlan.

Még mindig nem néz rám.

– Az ösztön, hogy először magadat mentsd, még jó szolgálatot fog tenni neked.

Mi az alvilági fekete fenét akar ez jelenteni? Lehet, hogy el vagyok átkozva, és ezért soha senki nem fog szeretni engem, de ettől függetlenül én törődöm másokkal, én szerethetek másokat. Sőt, sok szempontból túlságosan törődöm másokkal, mert mindenki más boldogságát a sajátom elé helyezem. De most nem ez a legnagyobb problémám…

Éppen meg akarok szólalni, elmondani neki, hogy ha úgy gondolja, részt veszek ebben a bohózatban, az istenek viadalában, vagy akármi is legyen ez, akkor nagyot téved.

Mielőtt azonban kimondhatnám, mielőtt még Zeusz válaszolhatna, Hádész túlüvölti a tömeget:

– Kezdődjék a játék!

Aztán villám villan, és abban a pillanatban megint az a pislogás-eltűnés dolog következik be, ezúttal füsthatások nélkül. A pislogás most egy kicsit tovább tart, és esküszöm, érzem, ahogy valaki támogatóan megfogja a derekamat.

Amikor újra látok, Hádész és én már nem a San Franciscó-i templom előtt állunk, és nem éjszaka van. Hegyoldalból kinyúló széles, félköríves emelvényen vagyunk, a felhők felett: alattunk mintha mély szakadék lenne, és ragyogón süt a Nap.

Csak ketten vagyunk, de valószínűleg nem sokáig.

Muszáj valahogy meggyőznöm, hogy engedjen el ebből az egészből. Nem akarok részt venni benne. Minél előbb ki kell jutnom innen. Körülnézek, lehetőségeket keresek, de azonnal ledermedek a látványtól. A menekülés minden gondolata háttérbe szorul, mert olyasmit látok, amiről a halandók csak álmodoznak.

Olümposz – az istenek otthona.

Magas sziklákra és sziklák közé épített hófehér épületek. Mintha a hegy részei lennének. Könnyen azonosítható ókori görög eredetű, tökéletes szimmetriájú építmények, különböző korszakok jellegzetes, magas oszlopaival.

Az istenek háborúja maradandó hegeinek semmi nyomát nem látom.

– Ne bámuld – mondja Hádész.

– Soha nem láttam még ilyet – sóhajtom, és egy pillanatra elfelejtem, kivel vagyok itt.

– Ez nem is olyan lenyűgöző.

Oldalra pillantok, ránézek. Ő az egyetlen isten, aki nem lakott itt. Soha.

– Mintha valami keserűség lenne a hangodban. Savanyú a szőlő?

Lehetséges, hogy ezüstszürke szeme koromfekete lett? Úgy mosolyog, mint egy cápa, megmutatja a fogait, amelyekkel szét akar tépni.

– Egyáltalán nem. – Elfordítja a tekintetét, végigpásztázza a kilátást. – Láttam ennél jobbat is. Nekem elhiheted.

Jobbat ennél? Nem tudom elképzelni.

– Hiszem, ha látom.

– El tudom intézni.

Ez fenyegetés volt?

Úgy teszek, mintha nem hallottam volna, amit mondott, felnézek a legmagasabb csúcson álló hatalmas templomra. Közvetlenül alatta három arc van egymás mellé vésve a hegyoldalba. Zeusz, Poszeidón és Hádész – a három testvér, akik legyőzték és bebörtönözték a világot előttük uraló titánokat. Mindegyik faragott szájból vízesés hull alá.

A Zeusz-szikla szájából ömlő víz szinte irizálóan fehér: ködös felhőkké porlik, lefelé hömpölyög a hegyről, eltakarja az Olümposzt a Felvilág szeme elől. Poszeidón vize türkizkék, mint azok a képek, amelyeket a Karib-tengerről láttam, és olyan tiszta, hogy viszonylag távolról is jól látom a sziklafal részleteit.

A Hádész-szikla szájából folyó víz pedig…

Közelebb hajolok hozzá.

– A te vízesésed táplálja a Sztüx folyót?

– Igen.

– A víz fekete.

Abból, ahogy grimaszba rándul a szája, látom, nem kell mindent kimondanom, amit gondolok.

– Az Alvilágban nem fekete.

– Tényleg? Milyen színű? Kérlek, mondd, hogy rózsaszín!

Közelebb hajol, egyenesen rám néz.

– Ha nem vigyázol, hamarosan megtudod.

Elfordítom a fejemet, így nem láthatja az arcom rándulását.

Hádész vízesése nem megy messzire, folyóvá változik, és eltűnik a hegy gyomrában, de Poszeidón folyója a felszínen marad, ágakra szakadva követi a hegycsúcsokat. Gyönyörű, ívelt hidak alatt folyik el, a hegyeket borító buja növényzetet táplálja, helyenként eltűnik, és távolabb faragott szobrokból bukkan elő.

És itt minden… ragyog. Meglep, hogy nem hallok mennyei kórusokat. Az Olümposz abszolút tökéletes. Hirtelen egészen kicsinek érzem magamat. Jelentéktelennek.

Nem lenne szabad itt lennem.

Én vagyok az utolsó ember, akinek itt kellene lennie. Biztosan van ebből valami kiút.

– Én… én… – Mit akarok mondani? Sajnálom? Félek? Rosszkor-vagyok-rossz-helyen szindrómában szenvedek?

Mielőtt sikerülne kiválasztanom a megfelelő szavakat, Hádész elém áll.

– Nincs sok időnk. Kérlek, figyelj jól!

9.

GÚNYOLÓDÓ ISTENEK

Lenyelem, amit mondani akartam, félelem kúszik végig a gerincemen.

– Jo…ó. – Sikerül nagy nehezen, elnyújtva kimondanom a szót, közben óvatosan körbenézek, hogy ki közeledik. Mert nyilvánvalóan jön valaki.

Hádész egyik szemöldöke feljebb csúszik, valószínűleg csodálkozik, mert azonnal engedelmeskedem, de ezt nem kommentálja.

– Az, amibe most belekevertem magunkat, az az… fontos.

Az istenek új uralkodójának kiválasztása? Ezt gondoltam, de valahogy úgy sejtem, nem egészen erről van szó.

– Hogyan fontos?

Megrázza a fejét.

– Minél kevesebbet tudsz, annál jobb. Az egyetlen információ, amire most szükséged van, az az, hogy a Choneftiri végéig…

Döbbenten pislogok rá.

– A… micsoda végéig?

Egy pillanatig áthatón néz a szemembe.

– A Choneftiri végéig az enyém vagy.

A torkom összeszorul, nyomorult gyomromban viszont mintha pillangók repkednének. Soha nem voltam senkié. És a közelmúlt eseményei ellenére vannak bizonyos érzéseim Boone iránt. A gyomromnak nem lenne szabad így remegnie.

– Egységes frontot kell mutatnunk, ha nyerni akarsz. Megértetted?

A fejemet rázom.

– Nem értek semmit. Miért kell egységes front? És mi az?

– Egy pillanat, és megtudod. De mielőtt a többiek ideérnének, kössünk üzletet… Ha győzöl, leveszem rólad az átkot.

Mintha pofon vágott volna. Olyan gyorsan tántorodom hátra, hogy megbotlok. Hádész megragadja a kezemet, nehogy elessek. Képes rá? Megteheti? Leveheti rólam az átkot?

Még mindig ezt próbálom feldolgozni, amikor a többi istenség és a választott képviselőik egyetlen hang nélkül megérkeznek. Az egyik pillanatban kettesben vagyunk.

A következőben pillanatban pedig már nem vagyunk egyedül.

És mindannyian a kezünket bámulják.

Mert Hádész nem engedi el a kezemet, hanem közelebb lép hozzám, és úgy fordul, hogy mindketten szembenézzünk az újonnan érkezőkkel. Mintha minden istennek és istennőnek egyenesen a szemébe nézne. Tekintete éles jégszilánk.

Provokálja őket, hogy próbálják megállítani? Tiltakozzanak? Megszólaljanak?

Nem teszik.

Még Zeusz sem, bár mereven bámul, és villámok sercegnek körülötte. Hádész megint kesztyűt dobott a bátyjának az egész világ előtt.

Héra áll hozzánk a legközelebb. Elegánsan királyi jelenség. Zeusz régóta szenvedő házastársa bonyolult díszítésű, réteges aranypáncélt visel, alsóruhája levendulalila. Az összes isten és istennő páncélban van. Zeusz is.

Úgy tűnik, a Héra mellett álló halandó a legfiatalabb itt. Legfeljebb tizenhat éves lehet. Az álla éles, nézése arrogáns, de ezzel szerintem a félelmét leplezi. Sötétlila öltönyt visel, a sarkáig érő csodás kabáttal. Selymes, sötét hajában arany babérkoszorú.

Körülnézek, minden halandó díszes ruhát visel, isteneik színeiben: zöld, lila, türkiz és bordó.

Vajon én milyen színt kaptam?

Lenézek magamra. Bosszúság és ingerültség pulzál bennem, hol erősebb, hol gyengébb impulzusokkal. Túlságosan ismerős érzés. Mindenki más pompásan öltözött, én azonban még mindig farmerben és pólóban vagyok. Megint különcként.

– Hé – mutatok magamra, majd a többiekre.

Hádész üres, közömbös tekintettel néz rám.

– Jól vagy úgy, ahogy vagy.

Valaki a közelemben csettint, mire azonnal fekete, csillogóan áttetsző anyagból készült ruha lesz rajtam. Az áttetsző anyag kevés teret hagy a képzeletnek a testem vonalait illetően.

– Igazán? Ez? – méltatlankodom halkan. – Akkor mindegy.

Hádész összevonja a szemöldökét.

– Aphrodité!

A név akár átok is lehetne az ajkán.

A szerelem és a szépség istennője zavartalanul mosolyog, egyértelműen nem ismerte fel a harag felhangját. Páncélja nem aranyos szívekből áll, mint amilyenre félig számítottam, hanem rózsaarany dombormű párokat ábrázol, különböző párosításokban… és csoportosításban… mindenféle dolgokat művelnek. Mellette nagyon magas, szőke halandó lány áll, borvörös szatén öltözékben, ami a csípőjéig fel van hasítva, és olyan jó láb látszik alóla, amilyent még sosem láttam. De még az ő ruhája sem mutat annyit a testéből, mint az enyém.

Hádész vádló ujjal mutogat felém.

– Mi az? – Aphrodité hosszú szempilláit rebegtetve, ártatlan tekintettel néz rá. – Nem voltál elég figyelmes, ezért gondoltam, segítek. Sokkal jobb így, nem gondolod? – biccenti oldalra a fejét. – Hol van a páncélod?

Hádész látszólag laza mozdulattal zsebre dugja a kezét, ami közelről nézve inkább úgy néz ki, mintha tigrist tartana pórázon.

– Csak akkor hordok páncélt, ha harcolni megyek.

Aphrodité mögött, azt hiszem, Dionüszosz az, aki összerezzen, de az istennő csak felvonja a szemöldökét.

– Milyen unalmas!

Ekkor veszem csak észre, milyen öltözéket visel Hádész. Már nem farmer és csizma van rajta. Tetőtől talpig végigmérem. Fényes, fekete a haja, egy göndör, hófehér tincs egészen a magas galléros, fekete bársonyzakójára ér. A gallérra fekete fonallal egyetlen pillangó van hímezve, mandzsettájára és szegélyére csillagok. Fekete bársonypantalló. Még lejjebb – majdnem felnevetek – fényes fekete cipő.

– Pontosan így képzeltem el Hádész istent. Úgy értem, kivéve a frakkot.

Vállat von.

– Van úgy, hogy játszani kell a tömegnek. A Túlvilágot a falkamentalitás uralja, nem?

Nem téved.

– A halhatatlan világot is?

– Egyértelműen.

– Emlékszel, mit mondtam a megítélésbéli problémádról? – Körülnézek. – Talán itt is fennáll.

Hádész ajka mosolyra húzódik, de a szeme összeszűkül, ahogy néz. Jobb kezével int, mire a vízesések zaja és minden más hang eltűnik.

– Irányítani próbálsz engem?

A bordáim a tüdőmre feszülnek.

– Irányítható vagy?

– Nem – csettint az ujjaival.

A változás egyetlen jele a szövet susogása. Lepillantok. Elegáns nadrágkosztümöt viselek, rövid blézerrel és ezüstpántú tűsarkú cipővel. Az anyaga puha és selymes a bőrömön, olyan luxusérzés, hogy legszívesebben végigsimítanék rajta. A blézer hosszú ujja és magas gallérja szinte szolid és ártatlan megjelenést kölcsönöz. A kosztümre ezüstcsillagok vannak hímezve, kettő a gallérom egyik oldalán, egy a másikon. A tetoválásaim elrendezésére emlékeztetnek.

Egyszerű öltözet, közel sem olyan flancos, mint a többieké.

A kislány énem, aki régebben csodálta a gyönyörű ruhákat, amiket az adósrabszolgák gazdag célszemélyektől zsákmányoltak, legszívesebben tükörbe nézne, hogy lássa az összhatást. Hogy egyszer csak a szórakozás kedvéért csinosnak érezze magát.

Hádész mozdulatlanná válik, nem tudom biztosan, lélegzik-e. Felpillantok, és ő engem néz. Engem. Mintha minden részletet fel akarna mérni.

Halkan felsóhajtok, aztán zavaromban kimondom az első gondolatot, ami eszembe jut.

– Ha legközelebb csettintesz az ujjaiddal, talán hazaküldhetnél.

– Ez nem fog megtörténni.

Nem adom fel.

– Még nem késő kihátrálni ebből.

– Nem, Lyra.

Dacosan felszegem az államat.

– Akkor ne várj tőlem együttműködést.

Másfajta mozdulatlanságba dermed, a tekintetével mintha ketrecbe zárna.

– Mindenben engedelmeskedni fogsz nekem, Lyra Kheres.

Nem kérés, hanem parancs. Abszolút biztos abban, hogy behódolok neki.

A kíváncsiság kis virága nyílik bennem. Milyen lenne egyszerűen engedelmeskedni neki?

Isten ments! Úgy értem, az összes isten…

A reakciómat a közömbösség álarca mögé zárni olyan, mintha a szívem dobogását próbálnám megállítani.

A Rendnél eltöltött évek után tudom, hogyan kell valakinek a keze alá dolgozni, mindenben segíteni. De ez más. Hároméves korom óta nekem kellett vigyáznom magamra, én feleltem a saját biztonságomért, és bár a Rend tagja voltam, én hoztam a magammal kapcsolatos döntéseket. Ki gondolta volna, hogy a puszta gondolat, miszerint alávetem magamat egy olyan nagy hatalmú lénynek, mint Hádész, annyira… vonzó lehet?

Mert nem is szabadna annak lennie.

Talán kikészültem.

– Társnak jobb vagyok, mint bábnak – jelentem ki.

Nem látom a mozdulatot, csak azt érzékelem, hogy közelebb lép, széles válla eltakarja előlem a többieket. Nem szól, csak mereven néz engem. Ezüst szeme gyémántéles lett, mintha azt próbálná kitalálni, hol vannak a puha, gyenge, sérülékeny részeim. Aztán kissé előrehajol, és tudom, amit mond, azt nekem, és csak nekem szánja:

– Senkivel nem társulok.

Nem vagyok még tócsa a földön? Halkan köhögök.

– Ööö… Ez nem hangzik túl hatékonynak.

Azt akartam mondani, magányosnak tűnik, de úgy sejtem, abból tudná, hogy magamra is gondolok.

A szája szinte észrevétlenül mosolyra rándul, de aztán elkomorodik.

– Sokkal jobban jársz… ha rám hallgatsz.

Miért érzem úgy, hogy van valami mélyebb jelentése is a szavainak? Figyelmeztetés, de egy segítőkész fajta. Hádészt nem képzelem segítőkész típusnak. Ennek megint ahhoz a játék-és-győzelem dologhoz van köze?

A vízesések hangja hangos sussanással tér vissza.

– Mit csinálsz, testvér? – kiáltja Poszeidón a terasz másik oldaláról. – Szegény halandód úgy néz ki, mint aki halálra rémült.

Hádész nem mozdul, nem néz a fivérére. Bal szemöldöke felfelé mozdul, ahogy rám néz.

– Ez igaz, csillagom? Félsz?

10.

SZIKLÁK. NEHÉZ TEREP. ÉS ÉN.

Megváltozott valami Hádész arckifejezésében és hangjában. Más, mint egy másodperccel ezelőtt. Vagy talán rosszul olvasok benne. Nehéz megmondani, de most egészen biztosan maszkot vesz fel a többiek előtt. Szerepet játszik nekik. És nekem ez nem tetszik.

Eközben ő is és Poszeidón is a válaszomra várnak.

Mi a legbiztonságosabb válasz ebben a helyzetben? Hádész csak utalásokat tett nekem arra, mi történik, de a zsigereim azt súgják, ha a többi istenség gyengeséget lát rajtam vagy megosztottságot köztünk, akkor rögtön lecsapnak. Ezt a saját káromon tanultam meg a Rendben, magányosan, csak magamra hagyatkozva.

Diszkréten krákogok, aztán felemelem a hangomat.

– Csak… lefektettünk… néhány alapszabályt.

Hádész lassú, elégedett mosolya olyan részeimet simogatja, amikről nem is tudtam, hogy képesek érezni. Közelebb hajol, ajka a fülemet súrolja, leheletétől önkéntelenül megborzongok.

– Ügyes kislány az én csillagom.

Utálom ezt az infantilis hülyeséget… A testem azonban mintha nem ezt az üzenetet kapta volna. Úgy teszek, mintha nem pendített volna meg bennem rengeteg húrt, olyan sokat, amennyinek létezéséről sem tudtam egészen eddig a pillanatig.

– Semmid nem vagyok – felelem ugyanúgy súgva.

Abból, ahogy végül elhúzódik, úgy tűnik, meg sem hallott, de a mosolya teljesen eltűnik, amikor Poszeidón felé fordul, aki éles szemmel, kíváncsi tekintettel figyel minket.

– Érdekes képviselőt választottál magadnak, testvér – mondja a tengerek és az óceánok istene, és alaposan végigmér. – Ráadásul ránézésre is tolvaj.

Seggfej. Mielőtt parancsolhatnék magamnak, a szemem összeszűkül.

– Számos tolvaj szolgáltatásait veszed igénybe, ugye? – kérdezem tőle.

Poszeidón szeme fél másodperc alatt elsötétül, aztán felemeli a kezét, visszakézből meg akar ütni. A mozdulat szinte láthatatlan, olyan gyorsan áll közénk Hádész. Nem szól semmit, egy ujjal sem ér Poszeidónhoz, de a fivére rögtön hamuszürkére sápad. A következő pillanatban Poszeidón vicsorogva eloldalog.

Csak pislogok. Hádész megvédett engem.

Engem.

A logika azt mondja, azért, mert szüksége van rám, hogy megnyerjem neki ezt az idióta versenyt vagy micsodát, de önkéntelenül úgy érzem, egy kicsit könnyebben lélegzem.

Csak egy pillanatig.

A közelben lévő személyek is távolabb sodródnak, talán azért, mert Hádészból úgy árad a feszültség, mint a gőz a gejzírből.

Ideges mozdulattal óvatosan a hajamhoz emelem a kezemet, ami még mindig rövid, de a tetején göndör, és talán valamilyen formába van igazítva. Megdermedek. Aztán hirtelen leejtem a kezemet.

– Ez… tiara?

A többi halandóra nézek. Mindegyikük valamiféle fejdíszt visel, ami passzol a ruházatukhoz, de mindegyikükön ókori görög babérdiadém van. Ami az én fejemen van, azt határozottan nem levélformák alkotják.

Mintha az én idegességem megnyugtatná Hádészt, a feszültsége enyhül.

A változás alig észrevehető, de közvetlen közelről látom.

– Azt hittem, a nők szeretik a tiarát – mondja a lehető legunottabb hangon.

– A lényeg az, hogy ne tűnjünk ki.

– Miért?

Nem lehet ennyire tudatlan.

– A történelem folyamán soha nem választottál magadnak képviselőt a Choneftiri alatt, igaz?

– Igen.

– Akkor ettől már más vagyok. – És nem jó értelemben. De ezt nem mondom ki. Nem akarok meghalni.

Ez a logika nem igazán ingatja meg, sőt, egyáltalán nem.

– Akkor igazán semmi okod nincs arra, hogy be akarj illeszkedni a többiek közé. Vagy mégis van?

Összeszorítom a fogamat, csalódottan mordulok fel.

Hádész halkan szól hozzám, a hangszíne megváltozott, egyre valódibbnak tűnik.

– Akkor is kitűnnél, ha rongyokba öltöztetnélek és sárral kennélek be.

Úgy érti, önmagában attól, mert én vagyok a választott halandója. Nem kellene a gyomromnak remegni.

– Próbálj meg legalább nem rontani a helyzetemen – felelem súgva, és végigsimítok a nadrágomon.

Halkan nevet. Nem aljas vagy számító nevetés ez, hanem úgy hangzik, mintha mulatságosnak találná.

Megborzongok. A rémület lökéshulláma fut át rajtam, mert elég hangosan nevet ahhoz, hogy a többiek hallják, és minden tekintet, azok is, amelyek még nem fordultak felénk, most ránk irányulnak.

Nagyon utálom ezt az érzést.

– A csillagok az én szimbólumom – kiáltja Héra istennő Hádésznak olyan hangon, mint a legédesebb krém. Sima és kedves.

Alaposabban megfigyelem az arcát. Ahogyan mondta… Kíváncsi vagyok, vajon azért, mert ő Zeusz felesége, nem érzi-e úgy, hogy nem sok van ebben a világban, ami az övé. Tudom, milyen érzés.

– És? – Még én is összerándulok Hádész hangjának hallatán. Jobb kezét a zsebébe csúsztatja, Héra aggódva figyeli a mozdulatot. – Talán te vagy a csillagok istennője, de mindenki tudja, ki a sötétség ura.

Szentséges ég. Minden istennel és istennővel szembe kell szállnia már a legelején?

Ha hazaérek, miután ennek az egésznek vége, kitérek a hitemből, és egy másik panteont, más isteneket választok.

Felsóhajtok.

– Nem kell szándékosan provokálni őket.

Erre nem mond semmit.

Ami azt illeti, van valami a hozzáállásában, amit irigylek. Nem érdekli, mit gondolnak mások. Nagy ívben tesz rá, szívesen látják-e itt, az se érdekli, elfogadják-e vagy sem, kedvelik vagy utálják.

Mintha nem bírná elviselni, hogy nem ő van a figyelem középpontjában, és mindenáron vissza akarná venni az irányítást. Zeusz tapsol. Két sor aranyszék jelenik meg a terasz egyik oldalán.

– Foglaljatok helyet – szól az istenek jelenlegi királya.

Hádész rögtön kézen fog. Meleg, érdes bőrének érintése valahogy megnyugtat, hiába szorít. Úgy kísér a helyemre, mintha a királyi család tagja lennék. Nem a hátsó sorba és nem oldalra ültet. Nem. Hádész előre és középre vezet.

Zeusz, aki nem ért oda elég gyorsan saját halandó választottjával, a tőlem balra lévő helyet foglalja el. Samuel – ez volt a neve, ugye – köszönésképpen bólint nekem. Hihetetlen. Két isten között ülök, akik mintha valamiféle csendes akaratpárbajt vívnának egymással. Úgy látszik, a ház legjobb helyére ültünk. Vagy arra a helyre, ahol a legnagyobb az esélyem arra, hogy megöljenek, mielőtt megtudom, mi történik.

– Baszottul odavagyok – súgom, és olyan mosolyt erőltetek magamra, amitől úgy érzem, a fülemig reped az arcom.

Hádész közelebb hajol, és suttogva válaszol, de elég hangosan ahhoz, hogy Zeusz meghallja:

– Csak akkor leszel oda baszottul, ha kifejezetten ez a kívánságod.

Ó. Isteneim!

A gerincem olyan egyenes, mintha Zeusz szigonyát vágta volna belém, és nem vagyok hajlandó Hádészra nézni. Sem válaszolni, ami azt illeti. Nem gondolja komolyan. Tudom, hogy nem. Azt sem tudja, milyen szerencsétlen reakciókat váltott ki belőlem a közelsége. Ezt a fajta hülyeséget csak azért tolja, mert valami okból fel akarja dühíteni Zeuszt, és nem érdemel választ.

Hádész engem néz, valószínűleg azzal a gúnyos arckifejezéssel, amit kezdek rossz néven venni.

– Nem? – kérdezi. – Felettébb sajnálatos.

Aztán hátradől a székén, láthatóan boldog, átadja magát az élvezetnek, bármilyen újfajta kínzás is következik.

– Zélész – kiáltja Zeusz –, lássuk a Choneftiri szabályait!

11.

MINDIG VAN VALAMI, AMIRŐL ADDIG NEM TUDTÁL

A Choneftiri.

Most már tényleg leesett. Engem arra választott ki Hádész, hogy a kiválasztottjaként megnyerjek neki egy olyan versenyt, amiből nem mindenki tér vissza. És nincs senkim, akinek hasznára lehetne az áldás, ha nem jutnék vissza a halandók világába. A szívem hevesen dobog, de azzal próbálom nyugtatni, hogy elképzelem, a verseny játékokból áll, például sakk vagy a Twister. Sakkozni tudok. Futóverseny esetleg?

Hádész felé hajolok, és súgva kérdezem:

– Mint az olimpia?

Óriási különbség van az akadályverseny és olyasvalami között, mint a rúdugrás vagy akár a ketrecharc. Próbálom nem engedni magamnak, hogy olyasmire gondoljak, ami közelebb áll a szörnyekhez.

Hádész a felettünk keringő démonokra mutat.

Zélész szélesre tárja fekete démonszárnyait, és a levegőben hirtelen fordulatot téve velünk szemben ér földet. Férfi. Nyilvánvalóan nem mosolygós fajta. Kávébarna bőrének jelentős felülete látszik, mivel felsőruhát nem visel. Lenyűgöző a felsőteste. Nyilván nehéz inget szabni annak, akinek szárnyai vannak.

Egy pillanatra sem hagy el a szörnyű tudat: Hádész mellettem van, a többiek pedig körülöttem. Nagy önfegyelemmel a három démonra összpontosítok, akik felsorakoznak Zélész mögött.

– Üdv néktek, versenyzők – szól Zélész. Még mindig nincs mosoly az ajkán. – Gratulálok nektek. Abban a megtiszteltetésben részesültetek, hogy kiválasztottak vagytok a Choneftiriben versenyzésre. Azt az istent vagy istennőt képviselitek, aki kiválasztott benneteket.

Arról egy szó sem esik, hogy ez olyan verseny, amiről nem minden halandó tér vissza. Mintha ennek a ténynek semmi értelme nem lenne az istenek számára. Ez így rosszabb lehet, mint gondoltam.

– Nemcsak képviselitek patrónusotokat vagy patrónátokat, hanem az isten vagy istennő helyett versenyeztek. Így választjuk ki a következő uralkodónkat. Így biztosítjuk, hogy az istenek háborúja soha többé ne fordulhasson elő.

Halandókkal, akik csak sakkfigurák egy táblán az istenek kezében. És én mi leszek?

Gyalog.

Becsukom a szememet. Pontosan az vagyok. Gyalog az istenek kicsinyes játékaiban. És a trón a tét.

Zélész felemeli a karját, mintha megáldana minket.

– Az Olümposz pompájában töltött időtök ösztönözzön benneteket a lehető legkeményebb harcra istenetekért vagy istennőtökért, és a végén vigyetek magatokkal szépséget a Felvilágba, vagy ha elbuktok, az Alvilágba.

Ööö… Ezt inspiráló és felemelő beszédnek szánta? Szemem sarkából a többi kiválasztott halandóra pillantok, akik mind Zélészt nézik, üres arckifejezéssel maguk elé bámulva. Vagy talán még mindig sokkos állapotban vannak a megrázkódtatástól?

Zélész szövege nagyjából megerősítette, hogy a halál ebben a játékban komoly lehetőség. Igaz?

– Mielőtt megállapítanánk a viadalt és a szabályokat – folytatja a démon –, mutassunk be mindenkit mindenkinek.

Azt mondta: viadal.

Mint Héraklésznél? Ez nem jó.

Inkább a játék és szabályok érdekelnének, de most legalább megtudom a neveket és azt is, ki melyik istennel vagy istennővel van. A több információ soha nem haszontalan.

A tizenhárom istenség egyenként név szerint mutatja be kiválasztottjait, a származásukat, és leírást adnak eddigi életükről. Mindenkiről mindent megjegyzek, amennyire memóriám engedi. Valóban válogatott emberek vagyunk a világ minden szegletéből. Különböző nemű, életkorú, státuszú, hátterű és képességű emberek. És úgy tűnik, egyetlen olyan tulajdonságunk sincs, ami mindannyiunkban közös. Legalábbis én nem látok ilyent.