Nógrádi György

JUGOSZLÁVIA

TÜNDÖKLÉSE ÉS BUKÁSA

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezető

Jugoszlávia létrejötte

Tito és kora

Jugoszlávia válsága, a felbomlás kezdetei

A délszláv háborúk

Posztjugoszláv perspektívák

Tájkép háború után

Iszlám, Balkán, Európa

Összegzés helyett

2025 – a múlt és a jövő a Balkánon

Felhasznált irodalom

Impresszum

„Ez különös világ. Hat köztársaság, öt nép, négy nyelv, három vallás, két írás, és mindez egy ország, Jugoszlávia. És ez nem elég: Szerbiának van két autonóm tartománya, rengeteg kis nemzetiséggel, köztük a magyarral, és számtalan nyelvvel. A három fő vallás mellett pedig létezik például a zsidó, s még írásból is többet használunk a kettőnél, a cirillnél és a latin betűknél: a Koránt arabul, a Bibliát meg héberül is írják. De azért ez mégis egy: Jugoszlávia.”

(KONSTANTIN „KOČA” POPOVIĆ)

„Ez egy a Nyugattól keletre, a Kelettől nyugatra fekvő gebines ország, amely úgy egyesíti a szocializmust és a kapitalizmust, hogy sohasem tudod, jó vagy rossz jön-e ki belőle.”

(HORN GYULA, 1967)

Bevezető

Életem negyven nyarát töltöttem Jugoszláviában, az Adria partján: dolgoztam idegenvezetőként, majd béreltem szállodát, végül nyaraltam. Összesen több mint tíz évet töltöttem ebben a ma már nem létező országban.

Ebben a könyvben úgy szeretném leírni azt, hogy miként létezett és miként tűnt el az egykori Jugoszlávia, hogy az elmélet és a történet mögött ott vannak az élményeim, a tapasztalataim.

Tizennyolc évesen leérettségiztem. Kitűnőre, de egy külön bizottság előtt kellett vizsgáznom, mert már akkor is túl nagy volt a pofám.

Egy év sorkatonaság után irány az egyetem. A családban soha senki nem politizált. Engem a külpolitika érdekelt. Választanom kellett: Közgáz (akkori nevén Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem), ELTE német–történelem szak vagy jogi kar. Én az elsőt választottam, és soha nem bántam meg.

Nálunk vezették be, hogy a hallgatók minden szemeszter elején egy hónapig egy tantárgyat tanultak. Én mindig a német nyelvet választottam. Elsőben az évfolyamon gyenge közepes voltam németből, az utolsó évre feljöttem a legjobbak közé. Közülünk kerültek ki a kormány német tolmácsai, és a későbbi bonni, berlini és bécsi nagykövetek is. Érdekes, hogy az élet mennyi irányba sodorta széjjel ezt a durván tíz németest. Volt, aki külföldi tudósító lett, egy másikunk az ország egyik legismertebb rádió riportere.

Elsőéves voltam, amikor az egyetem bejáratánál egy kiírásra lettem figyelmes. „Öcsi, gyere idegenvezetőnek!” – ez állt rajta. Elmentem. A képzés októbertől májusig tartott, heti két alkalom, három hiányzás után kirúgás. Én néhány hét késéssel mentem el a tanfolyamra, így a hiányzásaim száma már az elején az egekbe rúgott. Kiderült, hogy rajtam kívül mindenkinek volt egy kis ellenőrző könyve, és abba pecsételték a jelenlétet. Szóltam az ott pecsételő, nálam egy évvel fiatalabb diáknak, hogy adjon egy ellenőrző könyvet, és pecsételje be az addigi órákat, mintha kezdettől ott lettem volna. Ő berohant a szervezőhöz, aki az egyik utazási iroda akkori idegenforgalmi vezetője volt. Én úgy éreztem, hogy ezt a találkozót jobb lesz elkerülni, és távoztam. A hölgy azt mondta a többieknek, hogy ha legközelebb megjelenek, semmit ne mondjanak nekem, csak vigyenek be az előadóterembe. Ez pár héttel később meg is történt. Az asszonyság felállított a dobogóra, és rám mutatva közölte, hogy ebből az emberből Magyarországon bármi lehet, de idegenvezető soha. Ki vagyok rúgva.

Ez számomra teljesen logikusnak tűnt. Ekkor azonban elkövette élete egyik legnagyobb hibáját: megkérdezte, hogy miért nem jártam be az órákra. Húszéves fejjel, elsős egyetemistaként azt válaszoltam, hogy minek jöttem volna, hiszen többet tudok azoknál, akik itt tanítanak. A levegő megállt. Mai fejemmel, egyetemi tanárként ilyet soha nem mondanék.

A hölgy rám nézett, majd közölte, hogy rendben van, akkor külön bizottság előtt fogok vizsgázni. A legkisebb izgalmat sem éreztem. Tudtam, hogy tőlem lehetetlen olyat kérdezni, amire tudnék válaszolni. Például a művészettörténetről még periferikus ismereteim sem voltak.

A vizsgáztató bizottság – három morcos fér – várt rám. Beléptem, ők pedig felszólítottak, hogy ismertessem a szovjet–japán viszonyt. Azt hittem, rosszul hallok. Ez diplomáciatörténet volt, ahhoz pedig értettem. Állítólag keresztbe tettem a lábam, és azt mondtam, hogy a kérdés pontatlan (valószínűleg az is volt), majd harminc percen át elemeztem az orosz–japán kapcsolatokat, az 1939-es mongóliai háborút, ahol a szovjetek először vetették be a levegő-levegő rakétáikat, végül a második világháború történéseit. A levegő megállt. Átengedtek.

Ezek után behívtak az Express i úsági utazási irodába. Közölték velem, hogy a nagyképűségem és a tudásom arányban van. (Ez nem volt igaz, mert semmiféle tudásom nem volt.) Menjek ki egy magyar csoporttal Jugoszláviába. Vonattal Belgrádig, onnan busszal Dubrovnikba. Helyjegy a vonatra nincs. Épeszű ember nem vállalja az utat. Ha meg tudom oldani, maradhatok, ha nem, akkor mehetek, amerre akarok.

A magyar turista mindig mindent tud. Tudták, hogy nincs helyjegy, és botrány lesz. Kértem mindenkitől húsz forintot. Ez akkor nagy pénz volt, a helyjegy 50 llérbe került volna, ha van. Bementem a Keleti pályaudvar állomásfőnökéhez, és annyit mondtam neki, hogy számla nem kell, adjon helyjegyet. Helyjegy nincs, hangzott a válasz, de ha odaadom a pénzt, felcsatoltat egy üres kocsit. Fekve mentünk le Belgrádig. Nyertem. Enyém lett Jugoszlávia.

Dubrovnik a világ egyik legszebb városa. Az óvárosba belépőket egy narancsfa várja, roskadozva a terméstől. Mindenütt boltok, kávézók, ékszerészek. És ott van a tenger, az Adria, amely a Föld talán legszebb tengere. Itt mindenki elolvad a gyönyörűségtől.

A belvárostól néhány száz méterre levő i úsági szálláson laktunk, amely akkor minden igényt kielégített. Fogadott a magyar telepített idegenvezető hölgy, akinek sok dolga lett volna velünk. Odavetette, hogy ő fodrászhoz megy, oldjam meg én a problémákat. Megoldottam. Soha többé nem találkoztunk, igaz, nem is kerestem. Elgondolkodtam, hogyan kerülhetett oda, kinek a kije lehetett, de ez már csak a szokásos rosszindulatom.

Évekig jártam Dubrovnikba. Élveztem. Itt ittam életem első jeges kávéját, itt vettem meg az első nyugati lemezeket és az Adidas fürdőruhákat. Minden idegenvezetőnek azt tanítják, hogy pénzt döntően otthon lehet keresni, borravaló, éttermi jutalék, ilyesmi. Én világot akartam járni. A borravaló soha nem érdekelt, a pénzt, amire szükségem volt, megszereztem. Minden kirándulásból járt tíz százalék jutalék, és ez egy 40-60 fős csoport esetében szép summa volt.

Az egyetemen minél előbb be akartam fejezni a vizsgáimat, hogy mehessek a tengerre. Később, már tanárként is nagyon vigyáztam, hogy ne húzódjon el a vizsgaidőszak.

1975 és 1980 között a Kossuth Lajos Katonai Főiskolán tanítottam. Ott voltak életem legtehetségesebb diákjai. De hétfőtől péntekig minden nap volt órám, és nem lehetett pénzt keresni. 1980-tól tanítottam egyetemen. A heti hat órámat egy napra tettem, és elkezdtem haknizni. Sokan nem szerettek ezért. A világmegváltó vitákban nem vettem részt, viszont hamar lakáshoz jutottam. Volt pénzem, és a szüleim is segítettek.

Amikor megnősültem és kislányom született, javasolták, hogy egy évig legyek kollégiumi nevelőtanár – kiröhögtem őket. A Közgázon 1988-tól végre olyan tanszékvezetőm lett Gulyás Kálmán személyében, aki nem csupán hagyta, hogy járjam az utamat, de támogatott is.

De vissza a tengerhez! Egy nyarat töltöttem Korčulán, amely gyönyörű, de engem mégsem fogott meg, talán amiatt, hogy túl messze volt mindentől. Volt egy nyaram Opatijában: imádtam a tengerparti sétányát, a sok nom éttermét, fagylaltozóját. Egy nyár valamivel arrébb, Lovranban, egy nyár Rovinjban. Két szezont töltöttem a Kotori-öbölben, Budva-Bečićiben, ahol minden héten kirándultunk Ulcinjba, az albán határra, ahol élet-halál focimeccseket vívtunk a nyugatnémetekkel. A győztes annyi görögdinnyét ehetett, amennyi csak belefért. A meccseket vízben játszottuk, így a végére mindenki hulla volt.

Hetente kirándultunk az öt kilométerre lévő Sveti Stefanba. Akkor még alig ismert csodálatos halászfalu volt. Mellette van Miločer, a jugoszláv anyakirálynők rezidenciája. A szálloda, az étterem csodálatos volt. Akkor, az 1980-as évek elején tele volt nyugatnémet munkanélküliekkel. Olcsóbb volt itt nyaralniuk, mint otthon élniük. A tengerparton csodálatos és az akkori magyar turistáknak is megfizethető italokat szolgáltak fel.

Érdekes volt megismerkedni a jugoszláv valósággal. A nemzetiségek nem szerették egymást, de még nem indult meg a bomlás és a polgárháború. Titónak óriási volt a tekintélye. Egyszer Dubrovnikban tartott nagygyűlést, elmentem megnézni. A tömeg óriási volt. Azt hiszem, akkor még valóban sokan szerették. Mindenkinek imponált, hogy India és Egyiptom mellett a harmadik világ, az el nem kötelezettek egyik elismert vezetője. Az is imponáló volt, hogy jugoszláv területen nem voltak sem szovjet, sem amerikai megszálló/szövetséges csapatok. Arról keveset tudtak, hogy milyen pompában élt, hogy hogyan voltak a palotái berendezve.

A többi nyarat Selcében töltöttem. Az 1980-as évek elejétől már én jártam az év végi elszámolásokra az Express nevében, közben az 1984-es és az 1985-ös szezonban Novi Vinodolski volt az állomáshelyem, mintegy 50 kilométerre Rijekától. Jól éreztem magam, de a városkát, mint a tengerparti települések nagy részét, az országút kettévágta.

Amikor először jártam Selcében, elámultam. Gyönyörű volt. Az országút a falu felett húzódik, maga a település a tengerparton fekszik. Egyszer, 1984-ben át kellett mennem, mert egy öreg bácsi volt az idegenvezető, és jöttek a magyar élsportolók, akik nem mehettek ki a Los Angeles-i olimpiára. A selcei telepített idegenvezető, Feri bácsi annyi idős volt akkor, mint én most. Megjött a csoport, ő közölte, hogy ne zavarják, mert reggelizik. Ilyet soha nem is hallottam. Reggeli után mondtam Feri bácsinak, most már kiadhatjuk a szobákat. Nem, hangzott a válasz, most WC-re megyek. Amikor mentem év végén elszámolni, a szálloda igazgatója kijelentette, hogy neki soha többet nem kell magyar. Elképesztő volt a sok csalás: befizetett két fő, jött három. Nagyon sokan nyaraltak kihasználva, hogy Feri bácsi már öreg volt. Mondtam Cedónak, a szálloda igazgatójának, hogy jövőre én jövök ide, és rend lesz. Megcsináltam. Aki csalni próbált, választhatott: vagy fizet, vagy hazamegy. Rend lett. Nem ittam vele és a többiekkel pálinkát, de megszerettek és elfogadtak. Így kerültem Selcébe, és addig ott maradtam, amíg úgy nem éreztem, hogy elég volt, abbahagyom.

Sokat gondolkodtam, hogy a Jugoszláviában, majd Horvátországban eltöltött negyven nyár hogyan hatott rám. Elfogult voltam vagy vagyok-e valamelyik népcsoport irányába? Nem hiszem. Voltak barátaim mindegyikből, és voltak, akiket nem szerettem, szintén mindegyikből. Rengeteg gazemberrel találkoztam szintén mindegyik népcsoportból. Így próbáltam nem elfogultan írni egy olyan helyzetről, amelyben mindenki elfogult.

Átnéztem dokumentumköteteket, évkönyveket, memoárokat (még soha egyetlen könyvemben sem volt ilyen hosszú irodalomjegyzék). A jugoszláv történelem néhány évét sokkal részletesebben dolgoztam fel – ez nyilván szubjektív –, azonban nem tudtam és nem is akartam-akarok állást foglalni e népek élet-halál harcának kérdéseiben. Én valamennyiüket szerettem, de a háborúiktól elborzadtam.

Jugoszlávia a szomszédunk volt. Most három utódállam – Szerbia, Horvátország és Szlovénia – a szomszédunk. Történelmünk évszázadok óta összefügg egymással, a „jó” és a „rossz” időszakokban egyaránt, és ez valamiképpen így marad a jövőben is.

Jugoszlávia létrejötte

Az első Balkán-háború során, 1912–1913-ban Bulgária, Szerbia, Montenegró és Görögország kiverte a törököket a Balkán térségéből. Macedóniát a szerbek, görögök és a bolgárok maguk között felosztották. Albánia önálló fejedelemség lett.

Gavrilo Princip szerb nacionalista 1914-ben meggyilkolta az osztrák–magyar trón örökösét, Ferenc Ferdinánd főherceget és a feleségét. Elkezdődött a „nagy háború”.

Az első világháborúban Ausztria–Magyarország megtámadta és elfoglalta Szerbiát. A hadüzenetek sora megindult, és a folyamatot már nem lehetett megállítani. A trónörökös szarajevói meggyilkolása egy olyan szelepet nyitott meg, ahol minden hatalom úgy érezte, hogy végre elérheti kitűzött, remélt céljait. Ezzel szemben a világháború végére Európa meggyengült, és korábbi vezető szerepét már nem tudta gyakorolni.

1914. december 7-én a szerb kormány kiadta a niši deklarációt, amelyben meghirdette a térségben élő délszláv népek egyesítését szerb vezetés alatt.

1915. április 26-án a londoni egyezményben az antant megígérte, hogy a háború után létrejöhet Nagy-Szerbia. Az osztrák–magyar duális államban élő délszlávok 1917-től önállóságot követeltek – ekkor még a Monarchián belül. Azonban az 1917. júliusi korfui konferencián már célul tűzték az egységes szerb–horvát–szlovén állam megteremtését.

1918. október 28-án, miután a Monarchia elveszítette az első világháborút, Krajna osztrák tartomány Szlovénia néven függetlenné vált, Horvátország kivált a Magyar Királyságból, Szerbia pedig a világháború egyik győztese volt, így létrejött a Szerb–Horvát–Szlovén Állam, majd (december 1-jétől) Királyság. A lakosság 39%-a volt szerb, 24%-a horvát és 8,5%-a szlovén, tehát a népesség több mint egynegyedét a nemzetiségiek (boszniai muszlimok, bolgárok, németek, magyarok, románok stb.) tették ki.

Szarajevó az 1920-as években
(Forrás: Library of Congress)

Az első világháború óriási területi és politikai változásokat hozott a világban. Elűzték az orosz, a német és az osztrák uralkodóházakat, a Habsburg Birodalom részekre szakadt, Németország meggyengült, Oroszország romjain győzött a forradalom.

A világháború kirobbanásához vezető etnikai konfliktusok viszont nem oldódtak fel – olyan utódállam, ahol a nemzetiségek aránya 10 százalék alatt volt, csupán két vesztes: Ausztria és Magyarország lett.

Európa a második világháború után csak külső katonai és pénzügyi segítséggel volt képes önmaga újjáépítésére. A szuverenitását még megtartani sem volt képes.

Európa, amely a világ leggazdagabb térsége volt, a két világháború után vezető szerepét a világban elveszítette. Az Európai Uniót a béke és a jólét érdekében hozták létre. Erhard kancellár legendás könyvének a címe: Jólétet mindenkinek. Ha nem lesz jólét, meg tud-e maradni a béke?

A második világháború fő hadszíntere Európa volt. A világháború után a hidegháborúé szintén.

1945-ben Sztálin Tito helyettesének (később bírálójának, politikai foglyának, majd életrajzírójának), Milovan Đilasnak kijelentette, hogy ez a háború különbözik a történelem összes addigi háborújától. Aki amely területet elfoglalja, ott a saját társadalmi rendszerét vezeti be.

Sztálin globálisan gondolkodott. Míg kezdeti célja a nyugati vezetőkkel folytatott tárgyalásokon a szovjet keleti határok elismertetése volt, a győzelmek – főleg Sztálingrád – után már új célokat tűzött ki. Nem akarta azonnal a szocialista rendszerek bevezetését a majdani szovjetbarát országokban.

Tito regionálisan gondolkodott. Az ő világképét meghatározta a Balkán helyzete. Nem akart népi demokráciát bevezetni még akkor sem, ha ez időleges volt. (Tito a kezdetekben még hivatalos programjaiban is polgári demokrataként viselkedett.) Stabilan tartotta kézben a hatalmat, és ebben különbözött a leendő szocialista országok vezetőitől. Míg mindenki más minden értelemben ki volt szolgáltatva Sztálinnak, addig Tito már 1945-ben is nagy mozgástérrel rendelkezett. Ugyanakkor kevesen vették figyelembe, hogy a jugoszláviai hadműveletekben Tito Sztálin útmutatásait követte. Ez igaz volt a németek elleni harcra éppen úgy, mint a Tito és Sztálin szempontjából belső ellenségnek tekintett jugoszláv erőkkel (legfőképpen a szerb csetnikekkel, a horvát usztasákkal, illetve a királypártiakkal) való leszámolásra.

1944 tavaszán a Tito erői elleni német támadás sikeres volt. Tito elvesztette a szárazföld és a szigetek nagy részét, ő maga visszavonult Vis szigetére. Az olasz kapituláció számára is új helyzetet teremtett. A Balkánon lévő német erőknek új feladata lett a fellépés a kapitulált olasz erőkkel szemben.

Német oldalról komolyan vették Titót. Ellene SS- és belorusz erőket vetettek be.

Zágráb volt az utolsó európai főváros, amely gyakorlatilag a háború végéig német kézen maradt.

Dragoljub Mihajlovicsot, a csetnik mozgalom vezetőjét az amerikaiak ki akarták menteni, de ő Jugoszláviában maradt. 1946-ban háborús bűnösként Kivégezték.

Tito megítélése szempontjából az 1945-ös helyzet egyik legérdekesebb fejleménye, hogy Bruno Kreisky, a későbbi osztrák külügyminiszter (1959–1966) és kancellár (1970–1983) pár héttel az európai háború vége előtt, svédországi emigrációjában, 1945. március 31-én interjút adott egy stockholmi napilapnak. Az előzményekhez tartozik, hogy 1934-ben néhány hónap különbséggel két felkelés, illetve puccskísérlet is volt Ausztriában. Az ellenzéknek nem voltak kiemelkedő vezetői, a politika számára maradtak a háborút túlélt korábbi pártvezetők. Kreisky erről így beszélt: „Néhány vezető személyiség, akik többé-kevésbé alkalmasak voltak arra, hogy a vezetést átvegyék egy felszabadított Ausztriában, nos ilyenek nem voltak. Nálunk nem volt egy De Gaulle vagy egy Tito, aki köré fel lehetett volna sorakozni. Nálunk csak a régi politikusok voltak.”

Évekkel később, már Hruscsov időszakában Kreisky feltette a kérdést, hogy mit jelent a bonapartizmus a Szovjetunióban és Jugoszláviában. Szerinte a szovjet vezetők megtanulták a leckét: vigyáztak arra, hogy egyetlen sikeres tábornok se veszélyeztethesse a politikusok hatalmát. Úgy látta, hogy a Szovjetunióban Zsukov marsall a meghatározó gura, és tőle függ Hruscsov sorsa. Zsukov azután olyan gyorsan bukott meg, hogy az elméleti kérdés hamar eldőlt. Ezzel szemben Jugoszláviában Tito haláláig meg tudta tartani a hatalmat.

Kreisky dilemmája az volt, hogy az 1955-ös osztrák államszerződést Ausztria örökös semlegességéről gyakorlatilag úgy kötötték meg a háború győztesei, hogy őket meg sem kérdezték, és a véleményük semmit sem számított. Az USA nem volt hajlandó garanciát nyújtani, a brit és a francia ígéretek mögött alig volt valós katonai erő, a szovjet garanciától pedig inkább féltek az osztrákok, semmint megfelelőnek tartották volna. Az 1948-ban Finnországnak nyújtott szovjet garancia is vegyes érzelmeket váltott ki Bécsben. Ausztria szomszédjai vagy a NATO, vagy a Varsói Szerződés tagjai voltak, kivéve Jugoszláviát. A két ország kapcsolata főleg a kezdeti területi viták miatt ellentmondásosan alakult (1946-ban Belgrád Karintia és Stájerország egyes részeire irányuló területi igényekkel lépett fel).

A finn–szovjet szerződés bécsi elemzése azt mutatta, hogy míg Finnország a Szovjetunió szomszédja, Ausztria nem, így az osztrák mozgástér sokkal nagyobb. Ki kellett alakítani a sajátos semleges osztrák utat, és ebben felértékelődött a szocialista, de el nem kötelezett szomszéd ország, Jugoszlávia helyzete. Az osztrák politikát meghatározta a Duna-térség helyzete és a meg nem oldott dél-tiroli kérdés. A jelszó úgy hangzott: „Nyugati irányban a legtöbb bizalom, kelet felé a legkevesebb félreértés.”

Kreisky elképzeléseire az Osztrák Néppárt részéről az volt a válasz, hogy a jugoszláv utat akarja követni. A jugoszláv út Kreisky számára szimpatikus volt Jugoszláviában, de szóba sem jöhetett Ausztriában. Ezekben az években – sok különböző ok miatt – még szárnyalt a jugoszláv gazdaság. 1945 és 1960 között a mezőgazdasági fejlődés a második, az ipari termelés növekedése a harmadik legmagasabb volt a világon.

A 20. század első felében Ausztria két esetben is háborúba keveredett Jugoszláviával. Az első világháborúban a Monarchia révén (ez jól ismert), majd 1945–1946-ban Tito partizánjaival, illetve a Jugoszláv Néphadsereggel. Mindkét esetben a valóságos kiváltó ok a területi viták voltak. Az első világháború végén az olaszok, a második végén a britek akadályozták meg a jugoszláv követelések erőszakos kielégítését.