Joseph Marie de Maistre

Szentpétervári beszélgetések
Az áldozathozatalról

Megjelenik a szerző halálának
200. évfordulóján

Budapest, 2022

A fordítás Joseph de Maistre Les Soirées de Saint-Pétersbourg
ou Entretiens sur le Gouvernement Temporel de la Providence Suivies d'un Traité sur les Sacrifices I-II.
(Lyon – Paris, 1831) alapján készült.

Hungarian translation © Kisari Miklós

A fordítást az eredetivel egybevetette:
Timkovics Dorottya

© Molnár Attila Károly

© Századvég Kiadó, 2021

Felelős kiadó: Molnár Attila Károly

Olvasószerkesztő: Ell Alexandra

Borítóterv: Albert Anna

Tipográfia és tördelés: BánTóthKata

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6436-07-8

ISSN 2732-0553

Tartalom

Molnár Attila Károly – Hang a forgószélből

Szentpétervári beszélgetések

Első beszélgetés

Második beszélgetés

Harmadik beszélgetés

Negyedik beszélgetés

Ötödik beszélgetés

Hatodik beszélgetés

Hetedik beszélgetés

Nyolcadik beszélgetés

Kilencedik beszélgetés

Tizedik beszélgetés

Tizenegyedik beszélgetés

Az áldozathozatalról

1. Az áldozathozatalról általában

2. Az emberi áldozatok

3. Az áldozathozatal keresztény felfogása

Molnár Attila Károly
Hang a forgószélből

Az ördög. Az áteredő bűn. A jó ember. Ha akarnád, te lennél a zsarnok kedvence; nehezebb Istent szeretni, mint hinni benne. De épp ellenkezőleg, e század embereinek nehezebb hinni az ördögben, mint szeretni őt. Mindenki szolgálja, és senki sem hisz benne. Ez az ördög fenséges ravaszsága.

(Charles Baudelaire: A romlás virágai)[1]

A Bourbon-restauráció után virágba borult a francia szellemi élet. A következő 30-40 évben jóval több fontos szellemi irányzat jött létre és sokkal több máig fontos szerző alkotott, mint a forradalom és Napóleon korában. Azonban Joseph de Maistre nem e kor terméke volt. Írásai zöme jóval korábban született, és népszerűsége sem ekkor érte a tetőpontját, hanem a Harmadik Köztársaság idején.

Bár de Maistre a francia kultúrkörhöz tartozott, és szülővárosa, Chambéry 1792 óta Franciaországhoz, ő élete végéig megmaradt a szárd-piemonti királyság szolgálatában. 1803 és 1817 között szentpétervári követ volt, majd 1817 és 1821 között Torinóban a királyság kancellárhelyettese.

De Maistre a Szardíniára szorult dinasztiát képviselte Szentpéterváron, egy súlytalan kis ország szegény követe volt. De a helyzete még kellemetlenebb lett Szentpéterváron a tilsiti béke (1807) után, amikor Sándor cár békét és szövetséget kötött Napóleonnal. 1808-ban írta magáról: „Kenyér és remény nélküli ember vagyok, haza és tulajdon nélküli apa, feleség nélküli hitves, eszköztelen képviselő, feladat nélküli szolga, címétől megfosztott nemesember, beosztás nélküli alkalmazott… Nem vagyok több egy levélszekrénynél és már semmit sem érzek.”[2] Helyzetét rontotta, hogy az 1808 után következő négy év a Szperanszkij- reformok jegyében telt el Oroszországban, úgy tűnt, ott is uralomra jutottak a forradalmárok elvei. Az emigráció tapasztalata azonban inkább erősítette de Maistre-t, mintsem elbizonytalanította: „senki sem lehet szerencsétlenebb, mint az, aki soha nem tapasztalta meg a szerencsétlenséget. Ez az ember ugyanis sohasem lehet biztos magában, sohasem tudhatja meg, mit is ér valójában. Az erényes ember számára a szenvedés az, ami a katonának a harc: tökéletesíti és gyarapítja az erényeit.”[3]

Végül a Szperanszkij-reformok elbuktak, és de Maistre-t a szelleme a szentpétervári társasági és diplomáciai élet fontos alakjává tette. Bár 1812-ben Sándor cár a szolgálatába hívta, de Maistre uralkodója és hazája követe maradt. Pénze nem volt, emiatt a családja nélkül élt 1814-ig, feladata sem, így ezt a korszakot írásra és olvasásra fordította. Ekkor, 1809-ben kezdte el írni a Szentpétervári beszélgetéseket [Les soirées de Saint-Pétersbourg], amely csak halála után nem sokkal, 1821-ben jelent meg. Ennek a függeléke az Áldozathozatalról című [Éclaircissement sur les sacrifices] írása. (1809) Ezzel szinte egy időben írta az orosz reformokra válaszul az 1814-ben közreadott Tanulmány a politikai alkotmányok és más emberi intézmények rendező elveirőlt.[4] [Essai sur le principe générateur des constitutions politiques et des autres institutions humaines] A szentpétervári évek alatt írta A pápáról[5] című, 1819-ben megjelent könyvét is [Du pope] valamint a Bacon filozófiájának vizsgálatát [Examen de la philosophie de Bacon] is, amely végül csak halála után, 1836-ban jelent meg.

De Maistre fiatalsága első húsz évét a szabadkőművesek közt töltötte, és a társadalmi reformok, a felvilágosító állam híve volt, mint sokan a korban.[6] Azonban a véleménye a forradalomról eleinte ambivalens volt. Nem tudni pontosan, hogy a reformer szenátor mikor fordult élesen szembe a forradalommal, és ennek következtében a felelősnek tekintett politikai és filozófiai tanokkal.[7] A forradalommal kapcsolatos nézetei 1791-re lettek egyértelműen kritikusak, és Chambéry elfoglalása, a királygyilkosság, valamint a jakobinus terror után egyértelműen ördöginek látta a francia eseményeket.[8] Azonban sem 1791 előtt, sem a későbbiekben nem osztotta a régi rend olyan idillikus képét, amilyen például Edmund Burke-nél olvasható.

Míg a francia forradalomra adott első válaszai és a névtelenül 1797-ben megjelent Elmélkedések,[9] az ennek előmunkálataiként készült és életében sohasem kiadott Rousseau-kritikák – A természeti állapotról és A népszuverenitásról [De l’état de nature[10] és De la souveraineté du peuple (1794-96)] – és az Értekezés Madame la Marquise de Costa számára [Discours à Madame la Marquise de Costa] (1794) és a Gondolatok a protestantizmusról a szuverenitással kapcsolatos viszonyában [Réflexions sur le protestantisme dans ses rapports avec la souveraineté] (1798, megjelent 1870) elsősorban politikai írások voltak, a szentpétervári években keletkezett írásait a vallásos-misztikus érdeklődés jellemzi inkább. Ekkor keletkezett az említett írások mellett a Levelek egy orosz úrhoz a spanyol inkvizícióról [Lettres à un gentilhomme russe sur l’Inquisition espagnole] (1815, megjelent 1822), a Levél le Marquis-hoz a protestánsok világi ünnepéről [Lettre à M. le Marquis sur la fête séculaire des protestants] (1818), a Levél le Marquis-hoz az európai kereszténység helyzetéről [Lettre à M. le Marquis ... sur l’état du Christianisme en Europe] (1819) és A gallikán egyházról [De l’église gallicane] (megjelent 1821).

Életében kevés hatása volt Maistre-nek, írásai zöme nem is jelent meg. Az emigránsok olvasták az Elmélkedéseket, de főleg a Harmadik Köztársaság idején lett népszerű, ekkor nevezték el de Bonalddal, Lamennais-vel és Chateaubriand-nal együtt prophete du pass-nak[11] vagy „ősreakciósnak”.[12]

Azonban nem volt a múlt prófétája. A status quo ante számára értéktelen volt,[13] hiszen annak a büntetése a forradalom. A francia konzervatívok abban eltértek az angolszásztól, hogy a hagyományt sokkal kevésbé tartották fontosnak – hiszen az vezetett a forradalomhoz –, de ha mégis a hagyomány kifejezést használják, akkor nem az evolucionista értelemben – hagyomány az, ami bevált –, hanem a perennialista vagy katolikus értelemben – hagyomány az, ami örök igazság.

A francia régi rend mellett a savoyairól sem volt túl jó véleménnyel. Nem értett egyet Costa idilli leírásával sem a savoyai társadalomról, aki a nemességről és a papságról írta de Maistre- nek: „Erkölcsünk egészséges.” Mire de Maistre válasza az volt, hogy „Az embereké, igen, de a nemeseké és különösen a nemes és gazdag apátoké?” De Maistre szerint a papság enged a luxus kísértésének, visszaél a nép hiszékenységével és kihasználja babonáikat. A nemességről azt írta: „Gőgös, igazságtalan, büszke, hit nélkül jár az el ügyeiben, különösen az alsóbb osztályai jellemtelenek”.[14]

Másrészt visszahozhatatlannak tartotta a régi rendet. Még 1793-ban írta: „Számomra az a terv, hogy a Genfi-tavat egy palackba zárjuk nem annyira őrült gondolat, mint az, hogy restauráljuk a dolgokat pontosan úgy, ahogyan a forradalom előtt volt.”[15] Ezért „amit ellenforradalomnak neveznek, nem egy ellentétes forradalom lesz, hanem a forradalom ellentéte.”[16] Az ellenforradalom lehetetlen és nem kívánatos voltát az Elmélkedésekben fejtette ki hosszan.

Bár vannak hangsúlybeli eltolódások a különböző írásaiban, azok meglehetősen koherensek 1791 után. A francia forradalom, a terror, amikor „néhány gazember megölt néhány gazembert”,[17] és Napóleon uralma vallásos-misztikus értelmezése a Beszélgetések és az Elmélkedések közös témája. 1791 után de Maistre elfogadta Barruel képét a francia forradalom előzményeiről: „Fél évszázadon át istentelen emberek serege kelt fel. Elfogadtuk a tudásukat és megkoronáztuk a mestereiket, imádtuk a munkáikat, mosolyogtunk az istenkáromlásaikon, és átvettük az elveiket. Azonban ez minden bűn iskolája volt… Amit tanítottak, az széttörte a szülő és gyermek, férj és feleség, király és alattvaló közti kötelékeket. Hogy vétkesekké tehessenek minket vallástalanokká tettek. Szembefordították a szívünket az éggel.”[18] Barruel fogalmazta meg, és a nyomában de Maistre, hogy a filozófusok és a francia elit demoralizálták Európát, ezért büntette a forradalmat a Gondviselés, a szolgaságba taszítva Franciaországot. A forradalmárok e büntetés eszközei csupán. A „filozófizmus” és a kereszténység harca a 18. században, a forradalom és Napóleon is, újabb és újabb próbatételek.

A többi 1809 után írt szövege sokkal inkább a filozófusok és protestánsok elítélése a francia forradalom eszmei előkészítéséért, amit Voltaire, Rousseau,[19] Locke és a protestánsok okozta „iskolázott barbárság, a rendszeres erőszak, a kiszámított romlottságként”[20] írt le.

A protestantizmus, „a filozófia szövetségese, amely a legveszélyesebb fegyvereit köszönheti neki; és e hit mindkét ellensége oly végzetes befolyást gyakorolt Európára”.[21]

A Beszélgetésekkel egy időben íródott Négy fejezet Oroszországról [Quatre chapitres sur la Russie] (1811) teljes mértékben követte Barruel[22] érvelést abban, hogy Weishaupt és az illuminátusok a trón és oltár esküdt ellenségei.

A Voltaire-ről írt sorai ma is meghatják az olvasót. „De a művei nem haltak meg; élnek és ölnek. Úgy vélem, a gyűlöletem teljesen jogos… Nevetségesen senki és semmi a lírai műfajokban, pontosan annyira süket a harmonikus szépségek befogadására, mint amennyire vak a szépművészeti remekművek meglátására. Azokban a műfajokban, amelyek legjobban megfelelnek természetes adottságainak, csak kínlódik; vígjátékaiban középszerű, hideg, gyakran (ki hinné?) nehézkes és alpári, mert a gonosz sohasem komikus. Ugyanezen oknál fogva sohasem tudott egy rendes epigrammát írni, egy kis kortynyi epe legalább száz versét képes volt megkeseríteni. Amikor a szatírával próbálkozik, abból rögtön rágalmazási ügy lesz… Önöknek sohasem tűnt fel, hogy az isteni kiátkozás rá van írva az arcára? Nézzék ezt az ocsmány homlokot, amelyen szemernyi nyomát sem hagyta a szemérem. Ez a két kialudt kráter, melyekben mintha még most is ott forrongana a bujaság és a gyűlölet. Ez a száj. Lehet, hogy rosszul mondom, de ez nem az én hibám. Nézzék ezt a hátborzongató, fültől fülig szaladó vigyort, a gonosz rosszindulattól összeszoruló ajkakat, olyanok, mint egy rugó, amely bármikor szabadjára engedheti az istenkáromlást és a szarkazmust. Ne is beszéljünk többet erről az emberről, a gondolatát is alig tudom elviselni. Ó, mennyi gonoszságot követett el ellenünk! Ahhoz a féreghez – a kertek istencsapásához – hasonlít, amely csak a legértékesebb növények gyökerét rágja el. Voltaire is a fullánkjával elsősorban a társadalom két éltető gyökerét döfte át, csak a nőknek és a fiatalembereknek ártott; bevonta őket a mérgeivel, ami aztán öröklődik egyik generációról a másikra… Belevetette magát a mocsokba, meghempergőzött, lerészegedett benne. Képzelőerejét felajánlotta a pokol iránti lelkesedésének, cserébe a pokol rendelkezésére bocsátotta minden erejét, hogy eljusson a gonoszság végső határáig. Rémisztő csodákat és szörnyeket talált ki. Párizs megkoronázta, bár még Szodoma is kiközösítette volna.”[23]

Nem pusztán a Gondviselés Voltaire-i elutasítása vonta magára de Maistre haragját (Jób 38,2; 40,2-8) hanem a kor filozófus celebjének önsajnálata is. Míg de Maistre a vagyonától, jövedelmétől, könyvtárától és családjától megfosztva élt Szentpéterváron, érthetően képmutatónak és narcisztikusnak látta a jólétben, elismerésben élő, ám a sorsára panaszkodó Volaire-t.[24]

[…]

Szentpétervári esték

avagy

Beszélgetések
a Gondviselés evilági
kormányzásáról

Őfelsége Szardínia királyának
a cári udvarhoz akkreditált rendkívüli követe
és meghatalmazott minisztere stb. stb.

Első beszélgetés

A legmelegebb nyári esték egyikén, valamikor 1809 júliusában együtt csónakáztam a Néván T*** tanácsossal, a Szentpétervári Szenátus[1] tagjával és B*** lovaggal, egy fiatal francia úriemberrel, akit a hazájában dúló forradalom viharai s más, egyéb furcsa események ide, az orosz fővárosba repítettek. A kölcsönös tisztelet, az azonos ízlés, az értékes jószolgálatok és a vendégbarátság meghitt kapcsolatot hozott létre köztünk. Azon a bizonyos napon mindketten elkísértek vidéki házamig, ahol a nyarat töltöttem. Bár a ház még a városfalon belül volt, mindazonáltal elég távol volt a központtól, így joggal nevezhettem vidékinek, sőt magányosnak, mert túlzás lett volna azt állítani, hogy az egész peremvidék be lett volna építve. A lakott területen túl, ameddig a szem ellátott, ekkortájt üres pusztaság terült el, de könnyen elképzelhető, hogy egy nap a lakóépületek elérik az I. Péter merész ujja által kijelölt határvonalat.

Úgy este kilenc óra lehetett. Csodás volt a naplemente: a bárkát siklató gyenge szellő elállt, hajónk elkezdett ringatózni a vízen. A cári palota tetején az uralkodó jelenlétét jelző lobogó hamarosan mozdulatlanul csüngött alá az árbócrúdhoz simulva, jelezve, hogy teljes a szélcsend. Matrózaink elővették az evezőket, s azt a parancsot kapták, hogy lassan haladjanak.

Nagyon ritka, de semmi se varázslatosabb, mint egy szép nyári éjszaka Szentpéterváron; egyrészt talán azért, mert a tél hosszúsága és az ilyen éjszakák ritkasága csak még kívánatosabbá teszi ezeket az éjszakákat, s ettől még különösebb a varázsuk; másrészt talán azért, ahogy magam is hiszem, mert ezek az éjszakák kedvesebbek és nyugodtabbak, mint akár a legkellemesebb klímájú vidékeken.

A mérsékelt éghajlatú területeken a nap gyorsan lebukik a nyugati horizonton és csak egy futó naplementét hagy maga után. Lassan tarolja le a földet, azt az érzést keltve, mintha nehezére esne megválnia tőle. Vöröses ködbe burkolódzó korongja lángoló kocsiként halad át a horizontot szegélyző sötét erdőn, a palota üvegablakain visszaverődő napsugarak hatalmas tűzvész érzetét keltik a szemlélődőben.

A nagy folyamoknak általában mély a folyamágya és meredek a partja, amitől igen vadnak tűnnek. A Néva parttól partig nyugodtan folyik keresztül egy csodálatos városon: tiszta vize lágyan kényezteti a víz által körbevett szigetek füvét, és a városban, ameddig csak a szem ellát, két gránit rakpart fogja közre a folyót. Ez a pompázatos alkotás díszíti a fővárost átszelő három csatornát is, hozzá hasonlót sehol a világon nem találni, ilyet se előtte, se azóta nem alkotott senki.

Ezer bárka szántja, keresztezi minden irányban a folyam vizét: a távolban külföldi hajók láthatók, amint épp bevonják a vitorláikat és horgonyt vetnek. Ezek szállítják ide, az északi sarkkör alá a forró éghajlatú országok terményeit, a földkerekség valamennyi árucikkét. Csillogó amerikai hajók hasítják a vizet a Néván, fedélzetükön narancsligetekkel: megérkezésükkor kókuszdiót, ananászt, citromot, szülőföldjük valamennyi gyümölcsét hozzák magukkal. A gazdag oroszok hamarosan birtokba veszik a felkínált javakat, és számolatlanul szórják az aranyat a kapzsi kalmárok markába.

Időről időre találkoztunk néhány elegáns, bevont evezőjű bárkával, amelyek békésen ringatózva hagyják, hogy ennek a szép vizű folyamnak az áramlata kedve szerint vigye őket. Az evezősök népdalokat énekelnek, míg gazdáig csendben élvezik a látvány szépségét, az éjszaka nyugalmát.

Hozzánk közel sebesen elhúz egy hosszú hajó, fedélzetén gazdag kereskedő családok menyegzőt ünnepelnek. A fiatal pár és a szülők, rokonok aranyozott rojtokkal ékesített, karmazsinvörös baldachin alatt foglalnak helyet. Az evezősök két sora között helyezték el a zenekart, zajos kürtjeik hangja messze szól. Ilyen zene csak Oroszországban van, ez talán az egyetlen különlegessége ennek az ősinek nem mondható népnek. Számos kortárs ismerte a feltalálót, akinek a neve hazájában mindenkit az ősi vendégszeretetre, az elegáns luxusra és a nemes örömökre emlékeztet. Furcsa melódia! Látványos harmónia, amely inkább a lélekre, s nem annyira a fülre hat. A mű szempontjából mit se számít, hogy a hangszerek mit játszanak. A húsz, vagy akár harminc automataszerűen működtetett hangszer külön-külön furcsa hatást kelt, amit az egyénben rejlő vak mechanizmus dolgoz fel; az elmés kiszámítottság, a lenyűgöző harmónia az összhatásból fakad.

A Néva partján magasodik I. Péter lovasszobra, a hatalmas Izsák tér egyik szélén. Komor tekintetét a folyamra veti, s úgy tűnik, még mindig ő a lelke az általa zseniálisan létrehozott orosz hajózásnak. Ami füllel hallható, szemmel látható ebben a lenyűgöző látványosságban, az mind csak azért létezik, mert egy hatalmas koponyában megszületett egy gondolat, amely ebben a mocsárban létrehozott egy sor pompás alkotást. Ezeken az elhagyott partokon, ahonnan a természet mintha kitiltotta volna az életet, Péter megalapította a fővárosát és megteremtette alattvalóit. Rettenetes karját kinyújtva tartja az utódok fölé, akik a fenséges képmása köré gyülekeznek. Nézik és nem tudják eldönteni, hogy ez a bronz kar véd vagy fenyeget.

Ahogy a bárkánk tovább haladt, a révészek éneke és a város sokszínű zaja észrevétlenül elcsendesedett. A nap már lenyugodott a horizont mögött, a csillogó felhőkről vidám fények verődtek vissza. Ilyen aranyló napnyugtát festeni sem lehet, sehol másutt nem láttam hozzá hasonlót. A fény és az árnyak összebújtak s közösen hozták létre a tájat beborító, átlátszó esti fátylat.

Ha az ég nagy jóságában még részesítene azon ritka pillanatok egyikében, amikor az ember szívét elönti valamilyen rendkívüli, váratlan boldogság; ha a nejem, gyermekeim, testvéreim, akik már oly régóta távol vannak tőlem és reményem sincs, hogy találkozzam velük,[2] hirtelen megjelennének s a karjaimba zárhatnám őket, azt szeretném, igen, nagyon szeretném, hogy erre a találkozásra egy ilyen szép éjszakán, a Néva partján, vendégszerető orosz barátaim társaságában kerüljön sor.

Nem is beszéltünk az érzéseinkről, boldogan élveztük az elénk tárulkozó látvány szépségét, amikor B*** lovag, hirtelen megtörve a csendet, felkiáltott: „Szeretnék most találkozni itt, ezen a hajón, a társadalom szerencsétlenségére született romlott emberek, a földet elszomorító szörnyek egyikével…”

„És mit tenne vele, kérem?” – kérdezte tőle, szinte egymás szavába vágva, a két barát. „Megkérdezném tőle” –, folytatta a lovag –, „hogy ez az éjszaka vajon neki is ugyanolyan szép-e, mint nekünk?”

A lovag felvetése felébresztett bennünket álmodozásainkból. Eredeti gondolata nyomán a következő beszélgetés alakult ki közöttünk, s akkor még nem sejtettük, hogy ennek milyen érdekes következményei lesznek.

A GRÓF

Kedves lovag, a romlott szíveknek soha sincs szép éjjelük, ahogy szép napjaik sincsenek. Szórakozásra, vagy inkább bolondozásra, oktalankodásra ők is képesek, de igazi örömre sohasem lelnek. Nem hiszem, hogy alkalmasak ugyanazoknak az érzéseknek a megtapasztalására, mint mi. Amúgy Isten óvjon attól, hogy megjelenjenek a hajónkon.

A LOVAG

Úgy gondolja, hogy a gonosz emberek nem boldogok? Szeretném én is ezt hinni, de állandóan azt hallom, hogy nekik minden sikerül. Ha tényleg így van, kicsit neheztelek a Gondviselésre, hogy a gonoszok megbüntetését és az igazak megjutalmazását teljesen a túlvilágra hagyta. Azt hiszem, hogy egy kis itteni rendezés, egyik s másik vonatkozásban is, nem okozna különösebb galibát. Ezért szeretném, hogy a gonoszok, ahogy Ön is hiszi, tényleg ne legyenek képesek olyan érzések átélésére, mint amelyek bennünket boldoggá tesznek. Bevallom, nem látok tisztán ebben a kérdésben. Mondják el, kérem, mit gondolnak minderről, mert Önök, Uraim, igen jártasak az ilyen filozófiai elmélkedésekben.

Én, aki gyermekkoromtól laktanyákban nevelkedtem
A bosszú gondját az égnek mindig átengedtem,

s bevallom azt is, nem nagyon néztem utána, hogy Isten hogyan gyakorolja az igazságszolgáltatását, de az igazat megvallva, ha jól belegondolok, hogy mi zajlik a világban, az az érzésem, hogy a büntetést ebben a földi életben nem hamarkodja el.

A GRÓF

Ha csak ez a kívánsága, az esténket minden további nélkül e kérdés megvitatásának szentelhetjük. A válasz önmagában nem lenne túl bonyolult, ha a gőg rabulisztikája és idősebb leánya, a vallástalanság álbölcsessége nem kuszálták volna össze a szálakat. Sajnálattal tekintek ezekre a téveszmecserékre, bár az ókor az okos viták több értékes dokumentumát hagyományozta ránk. A nők kétségkívül szeretetre méltóak: velük kell élnünk, hogy el ne vaduljunk. A társadalmi együttélésnek megvan az ára, tudni kell hozzá megfelelően alkalmazkodni. De ha már eleget tettünk a szokásból fakadó összes kötelezettségünknek, igen helyénvalónak tartom, hogy a férfiak időnként egybegyűljenek egy közös elmélkedésre, akár a fehér asztal körül. Nem is tudom, miért nem követjük a régiek példáját ezen a téren. Nem gondolják, hogy egy érdekes kérdés megvitatása hasznosabb, ráadásul kellemesebb lehet, mint a felszínes, sőt elítélendő fecsegés, amivel az időnket töltjük étkezéseink során? Véleményem szerint igen jó ötlet, hogy ültessük le ugyanahhoz az asztalhoz Bacchust, a bor istenét, és Minervát, a bölcselet istenasszonyát. Az elsőnek azt kell megtiltani, hogy szabadosan viselkedjék, a másiknak pedig azt, hogy kényeskedjék. De nekünk már nincs is Bacchusunk, összejöveteleinkről amúgy is ki van tiltva. Minervánk viszont van, sőt, a mienk jobb, mint a régieké. Hívjuk meg teára, szívélyes és nem szereti a zajt. Reméljük, eljön.

Már innen is látszik az a kis terasz, amelyet négy kínai oszlop tart a házam bejárata fölött. Könyvtárszobám erre a kilátóra, ha úgy jobban tetszik, erre a nagy balkonra nyílik. Antik karosszékemben pihenve ott várom esténként, hogy magával ragadjon az álom. Mint tudják, már volt két szélütésem, ezért többé már nem lehet részem abban, amit közönségesen boldogságnak hívnak. Azt is bevallom, hogy mielőtt üdvözítő lelkigyakorlatokkal nem erősítettem meg a lelkemet, gyakran feltettem magamnak a kérdést: Mi maradt még nekem? De miután a lelkiismeretem azt felelte, hogy én ÉN maradtam, belepirultam a gyengeségembe és hosszú ideje már késztetést sem érzek, hogy panaszkodjam. Ott fenn, az obszervatóriumomban csodás perceket van szerencsém átélni. Néha emelkedett meditációt tartok, amely során fokról fokra eljutok az elragadtatás állapotába. Máskor ártatlan varázslóként megidézek néhány tiszteletreméltó árnyat, akiket hajdanán földi istenségekként tiszteltem, s akikhez ma mint védőszellemekhez fordulok. Gyakran az az érzésem, hogy magukhoz intenek, de amikor elindulok feléjük, kedves emlékeim emlékeztetnek rá, hogy mi mindent mondhatok még magaménak, és az élet ugyanolyan szépnek tűnik, mint amikor még éltetett a remény.

Ha megtört szívem pihenésre vágyik, az olvasás jelenti a segítséget. Minden könyvem a kezem ügyében van. Kevéssel beérem, mert már régóta meggyőződésemmé vált, hogy teljesen felesleges a sok könyv, még akkor is, ha nagy tekintélyű művekről van szó…

Miután a három kiszállt a hajóból, helyet foglaltak a teázóasztal körül és folytatódott a beszélgetés.

A SZENÁTOR

El vagyok ragadtatva, hogy a Lovag Úr sziporkázó ötlete nyomán filozofikus asztali beszélgetésbe bocsátkozunk. A megtárgyalandó téma felettébb érdekes: a gonoszok boldogsága, az igazak szenvedése! A józan emberi ész szégyenletes skandaluma. Nem is tölthetnénk jobban az esténket, minthogy az isteni metafizika eme rejtélye vizsgálatának szenteljük. Alaposan fel kell tárnunk, már amennyire ezt emberi gyarlóságunk lehetővé teszi, a Gondviselés útjait az erkölcsi világ kormányzásában. De figyelmeztetem, Gróf Úr, könnyen elképzelhető, hogy Seherezádé szultánához hasonlóan mi sem tudunk végezni a feladatunkkal egyetlen este során. Nem azt mondom, hogy el kell mennünk ezeregy éjszakáig, az igazán nem lenne helyénvaló, de többször vissza fogunk térni ehhez a témához, mint gondolná.

A GRÓF

Mindazt, amit elmondott, udvariasságnak és nem fenyegetésnek veszem. Egyébként egyiket is, másikat is kész vagyok viszonozni, ha nekem címzik. Nem kérem és nem is fogadnám el, hogy enyém legyen a vezető szerep a beszélgetéseink során. Ha Önök is úgy akarják, közösen gyümölcsöztetjük a gondolatainkat; egyébiránt csak ezzel a feltétellel kezdek bele a mondandómba.

Nem ma kezdődött, Uraim, hogy az emberek elégedetlenek azzal, ahogy a Gondviselés szétosztotta köztük a jót és a rosszat, de bevallom, hogy ezek a nehézségek sohasem tudták a legcsekélyebb formában sem befolyásolni a gondolkodásmódomat. A megérzés bizonyosságával szemlélődöm és alázatosan köszönöm a Gondviselésnek, hogy az ember TÉVED, téved a szó ereje, téved a kifejezés természetes jelentése értelmében.

Montaigne után szabadon: Az ember becsapja magát, igen, ez a megfelelő kifejezés. Vagy úgy is mondhatnám, az ember kétségkívül becsapja magát, így lesz saját maga bolondja. Természetesen lázongó szíve (ettől kezdve, sajnos, semmi sem biztos) tévelygéseit értelemből született, valós kételyeknek tartja. Bár néha a babona azt hiszi, hogy hisz, ahogy azt nem egyszer a szemére vetik, higgyék el, gyakrabban megesik, hogy a gőg azt hiszi, hogy nem hisz. Az ember mindig becsapja magát, de a második eset a rosszabb, sokkal rosszabb.

Uraim, valójában nincs olyan téma, amiben erősebbnek érezném magam, mint a Gondviselésnek a világi kormányzásra gyakorolt hatása. Éppen ezért tökéletes meggyőződéssel és örömömre szolgáló megelégedéssel fogom kifejteni Önöknek, mint nagyon kedvelt barátaimnak mindazokat a hasznos gondolatokat, amelyek komoly tanulmányoknak szentelt, immár meglehetősen hosszú életutam gyümölcsei.

A LOVAG

A legnagyobb örömmel hallgatom majd és kétségem sincs, hogy közös barátunk is ugyanilyen figyelemmel követi a mondandóját. De engedje meg, hogy még mielőtt belekezdene, kicsit kötözködjem Önnel; semmiképp se vádoljon azzal, hogy arra válaszolok, amit még meg sem kérdezett, mert tudom, mintha már beszélt volna arról, hogy mit is akart kezdésként mondani. Kétség sem fér hozzá, hogy azzal akarja kezdeni, amit az igehirdetők zárógondolatként szoktak megemlíteni: az örök élettel. „A gonosz emberek boldogok ezen a világon, de gyötrődni fognak a túlvilágon. Ezzel szemben az igazak a földi lét során szenvednek, de boldogok lesznek a mennyekben.” Mindenütt ezzel találkozunk. De miért is tagadnám le, hogy ez a pengeéles válasz nem elégít ki teljesen? Remélem, nem feltételezi rólam, hogy tagadnám vagy akár csak kisebbíteni akarnám ezt a nagy bizonyosságot, de szerintem nem ártana, ha kiegészítenénk egyéb érvekkel is.

A SZENÁTOR

Ha a Lovag Urat netán tolakodónak vagy türelmetlennek tartanánk, bevallom, én is hibás vagyok, ugyanannyira, mint ő. Mert én is már azon voltam, hogy vitába szállok Önnel, még mielőtt belefogna a kérdés megtárgyalásába, vagy ha azt óhajtja, hogy komolyabban szóljak, arra akartam kérni, hogy térjen le a megszokott útról. Elolvastam több kiváló aszketikus szerző művét, végtelenül tisztelem őket, de az igazuk elismerése mellett szomorúan látom, hogy az evilági isteni igazságszolgáltatás útjainak a kérdésében szinte valamennyien figyelmen kívül hagyják a tényeket és egyetértenek abban, hogy a földi lét során nincs mód az isteni Gondviselés igazolására. Lehet, hogy ez a hozzáállás nem hamis, de nézetem szerint rendkívüli veszélyeket rejt magában. Nagyon veszélyes ugyanis, ha az emberek azt hihetik, hogy az erény a jutalmát, a gonoszság pedig a büntetését csak a túlvilágon nyerheti el. A hitetlenek, akik számára ezen a világon kívül nincs más semmi, nem is kívánhatnának ennél többet és jobbat. A tömeg pedig hozzájuk igazodik; az ember annyira szórakozott, annyira függ a világ dolgaitól, annyira rabja a szenvedélyeinek, hogy naponta megtapasztalhatjuk: a legalázatosabb hívő is vállalja a másvilági szenvedést, csak hogy részese lehessen a legnyomorultabb evilági gyönyöröknek. És mi lesz azzal, aki egyáltalán nem, vagy csak felületesen hisz? Rendben van, hangsúlyozzuk kedve szerint a túlvilági életet, amely választ ad minden felvetésre. De ha ebben a világban is létezik az igazi erkölcsi rend, ha már ebben az életben is reszketnie kell a bűnösnek, miért kellene megkímélni ettől a félelemtől?

A GRÓF

Pascal írja valahol, hogy könyvírás közben az jut a szerzőnek utoljára az eszébe, amit a legeslegelején kellett volna megfogalmaznia. Most nem könyvet írok, Drága Jó Barátaim, csak belekezdek egy beszédbe, amely lehet, hogy hosszú lesz és lehet, hogy haboztam volna, hogyan is kezdjem. Szerencsémre megkíméltek a mérlegelés munkájától, hiszen eleve jelezték, hol, mivel kell kezdjem.

Van egy mindennapi, jól ismert kifejezés, amelyet csak gyerekekkel vagy beosztottakkal szemben használunk: nem tudod, hogy mit beszélsz. Mindazonáltal ez bóknak is tekinthető; a bölcs ember ezzel minősíti a tömeget, amely arra merészkedik, hogy kényes filozófiai kérdésekről értekezzen. Hallották-e valaha is, hogy egy katonatiszt arról panaszkodott: a háborúban csak a tisztességes embereket fogja a golyó és elég, ha valaki gazember és máris sérthetetlenné válik? Biztos vagyok benne, hogy nem hallottak semmi ilyesmit, mert mindenki tudja, hogy a puskagolyó nem válogat. Mindez feljogosít arra, hogy tökéletes egyenlőséget tegyek aközött, ahogy a katonák kezelik a háború megpróbáltatásait, és aközött, ahogy az emberek általában viszonyulnak az élet gondjaihoz. Ez a feltételezett tökéletes egyezés önmagában rácáfol egy nyilvánvalóan téves állításon nyugvó vélekedésre; mert nem egyszerűen hamis, hanem nyilvánvalóan HAMIS az az állítás, hogy az evilági életben a bűn boldogsággal, az erény pedig boldogtalansággal jár. Ezzel szemben teljesen nyilvánvaló, hogy a jó és a rossz a lutrihoz hasonlítható: mindenki húzhat egy lapot, és vagy fehéret, vagy feketét kap. Másként kell tehát feltenni a kérdést: miért van az, hogy az evilági rendben az igaz ember sem mentes a bűnösöket sújtó bajoktól, és a gonosz ember sincs kizárva a jókat illető javakból? Ez a kérdés teljesen más, mint a másik, és nagyon meg lennék lepve, ha a puszta felvetése önmagában nem mutatna rá az abszurditására. Kedvenc gondolatom ugyanis, hogy az egyenes jellemű ember belső vezéreltetéstől indítva, mindenfajta vizsgálódás, idevágó tanulmányok nélkül is tökéletesen meg tudja ítélni, hogy bizonyos állítások hamisak, vagy helyesek.

A SZENÁTOR

Nagyon nagyra becsülöm a véleményét és annyira szeretem ezt az elméletet, hogy talán túloztam, amikor a természettudományok közé soroltam, de a gyakorlat, legalábbis egy bizonyos pontig, ebbe az irányba mutat. Többször megesett velem, amikor fizikai vagy más természettudományi kérdésről volt szó, hogy nagyon megdöbbentettek bizonyos általánosan elfogadott vélemények, amelyeket később – őszinte örömömre – határozottan kétségbe vontak, mi több, nevetségessé tettek az érintett tudományágakban elismerten járatos személyiségek, akiket egyébként, mint tudják, nem túl sokra becsülök. Úgy gondolják talán, hogy Descartes vetélytársának kell lenni ahhoz, hogy bárkinek joga legyen gúnyolódni filozófus-tudósunk forgószeles látomásán? Ha valaki azt akarja nekem bemesélni, hogy ez a bolygó, amelyen élünk, nem más, mint egy sárdarab, amelyet néhány millió évvel ezelőtt egy különc üstökös szakított ki a Napból, amikor éppen arra száguldozott; hogy állatokat ugyanúgy lehet csinálni, mint házakat, ebből is, abból is összekeverve egy keveset; hogy a bolygónk rétegződése különböző vegyianyagokat tartalmazó esők eredménye, és még száz hasonló szép mesét, amelyeket ebben a században ötlöttek ki, akkor tényleg sokat kell olvasni és elmélkedni, tényleg négy-öt akadémiai tagsággal kell rendelkeznünk ahhoz, hogy rájöjjünk ezeknek az elméleteknek az abszurditására? Továbbmegyek. Úgy hiszem, hogy a szigorúan vett természettudományos kérdésekben, továbbá azokban, amelyek kísérletileg bizonyítottnak tűnnek, az intellektuális elfogadás szabálya többé kevésbé semmis azok számára, akik nem számítanak beavatottnak ezekben a tudományokban. Csak halkan merem bevallani, de én igencsak kételkedem egy sor olyan dologban, amelyeket általában biztosnak tartanak. Ilyen az apály-dagály jelenségnek az a magyarázata, hogy azt a Nap és a Hold vonzása okozza, a víz[3] elemeire bontását, majd az elemek újraegyesítését, és még sok egyéb hasonló elmélet, melyeket hosszasan sorolhatnék s amelyek ma megkérdőjelezhetetlen dogmának számítanak, de amelyeket a józan eszem semmiképp sem tud elfogadni és mély meggyőződéssel hiszem, hogy egy szép napon jön majd egy hívő tudós és felvilágosít bennünket, hogy tévedtünk ezekben a nagy kérdésekben, vagy legalábbis nem egyértelmű az eddigi magyarázat. Lehet, hogy azt mondják (barátként joguk van hozzá): Ezzel a tudatlanságát bizonyítja. Ezt ezerszer elmondtam magamnak. De akkor mondják meg nekem, miért van az, hogy más igazságokkal szemben nem viseltetem ugyanannyi fenntartással? Azokat a hozzáértő bölcsek első szavára elhiszem és lelkemben sohasem támadt egyetlen egy gondolat sem a hittel szemben.

Honnan hát ez a belső késztetés, amely bizonyos elméletekkel szemben lázadásra bír? Hiszen olyan bizonyítékokkal vannak alátámasztva, amelyeket nem tudok megcáfolni, és mégis, az imént említett lelkiismeret azt diktálja: Mert ha ilyesmit láttatsz, elfog a düh meg az undor.[4]

A GRÓF

Latinul[5] beszélt, Szenátor Úr, jóllehet ez az ország, ahol itt élünk, egyáltalán nem számít latin országnak. Nagyon jól teszi, ha távoli vidékekre is ellátogat, de az udvariasság szabályai szerint hozzá kellett volna tennie, hogy Lovag Úr engedelmével.

A LOVAG

Tréfálkozik, Gróf Úr? Tudnia kell, hogy egyáltalán nincs olyan távol tőlem az ősi Róma nyelve, mint ahogy gondolja. Igaz, hogy életem legjavát katonai táborokban töltöttem, ahol ritkán idézik Cicerót. De olyan országban nevelkedtem, ahol az oktatás szinte mindig és mindenhol a latin nyelvvel kezdődik. Tökéletesen értettem az elhangzott idézetet, bár azt nem tudom, hogy ki a szerzője. Amúgy sem ebben, mint akárhány egyéb kérdésben sem tartok igényt arra, hogy egyenragúnak tekintsenek Szenátor Úrral, akinek végtelenül tisztelem hatalmas és alapos tudását. Joggal mondhatja, bár csak némi felhanggal:

Menj és mondd el hazádban
Hogy Szkítia távoli vidéke is birtokába van némi tudásnak.

De engedjék meg, Uraim, hogy a társaság legfiatalabb tagja térítse vissza Önöket arra az útra, amelyről az imént furcsa módon letértünk. Nem is tudom, hogyan jutottunk el a Gondviseléstől a latin nyelvig.

A GRÓF

Akármiről beszélgetünk, Kedves Barátom, mindig a Gondviselésről van szó. Egyébként a beszélgetés más, mint egy könyv. Talán még jobb is, pontosan azért, mert lehetővé tesz időnként egy kis kitérőt. De visszatérve beszélgetésünk tárgyához, amelytől kissé eltávolodtunk, most nem mennék bele annak vizsgálatába, hogy mennyire szabad arra a belső érzésre szabadkoznunk, amit Szenátor Úr nagyon helyesen intellektuális lelkiismeretként fogalmazott meg.

Még kevésbé mernék vitatkozni azokról a konkrét példákról, amelyekre a fenti kifejezést alkalmazta; ezek a részletek túl messze vinnének a tárgyunktól. Csak annyit mondok, hogy a szív egyenessége és a szándék hagyományos tisztasága olyan titkos befolyással bírnak és olyan eredményeket váltanak ki, melyek sokkal távolabbra mutatnak, mintsem általában hinnénk. Nagyon is kész vagyok tehát elhinni, hogy az olyan emberekben, mint akik most hallgatnak, az imént emlegetett titkos ösztön gyakran igen pontos következtetésekre jut még a természettudományokban is; abban pedig szinte teljesen biztos vagyok, hogy gyakorlatilag tévedhetetlen, ha természetfilozófiai, erkölcsfilozófiai, metafizikai és teológiai kérdésekről van szó. Végtelenül méltó a mindent megalkotó és mindent szabályozó legmagasabb bölcsességhez, hogy megfelelő tudással ruházta fel az embert mindazokban a kérdésekben, amelyek valóban érdekelhetik. Igazam volt tehát, amikor azt állítottam, hogy ha a bennünket érdeklő kérdést helyesen fogalmazzuk meg, a belső eltökéltség minden józan elmében szükségszerűen megelőzi a vitát.

A LOVAG

Úgy látom, Szenátor Úr egyetért az elmondottakkal, mert nincs ellenvetése. Ami engem illet, mindig az volt az alapelvem, hogy a hasznos véleményekkel nincs miért vitába szállni. Hassa át a lelkiismeret a lelket, ahogy a szívet is, a belső érzés vezérelje a jóravaló embereket és védje őket a tévedéstől azokban a dolgokban is, amelyek elmélyült, előzetes tanulmányozást és elmélkedést igényelnek; ez a helyes vélekedés, mely méltó az isteni bölcsességhez és dicséretes az ember számára. Sohasem szabad tagadni, ami hasznos, és sohasem szabad támogatni, ami árthat. Ez szerintem egy szent szabály, és ennek kell irányítania különösen azoknak a viselkedését, akik, mint én is, olyan hivatást gyakorolnak, amely messze esik az elmélyült tanulmányoktól. Éppen ezért részemről ne várjanak semmilyen ellenvetést. De annak ellenére, hogy többé-kevésbé már kialakult a véleményem, arra kérem Gróf Urat, hogy világosítsa meg a kérdést a józan ész szempontjából is.

A GRÓF

Megismétlem: sohasem tudtam megérteni a Gondviseléssel szemben felhozott örökéletű érvet, amely szerint az igazak szenvednek, a gonoszok pedig virulnak. Ha a jóravaló ember csak azért szenvedne, mert jóravaló, a gonosz pedig azért élné gond nélkül a világát, mert gonosz, az érv támadhatatlan lenne. De már attól semmissé válik, ha feltételezzük, hogy minden ember egyenlő arányban részesedik a jóból és a rosszból. A hamis vélekedések olyanok, mint a hamis pénz, amelyet előbb cégéres bűnözök vernek, majd tisztességes emberek hoznak forgalomba, akik úgy követik el a bűnt, hogy fogalmuk sincs, mit tesznek. Először a hitetlenség használta nagy csinnadrattával ezt az érvet, majd megismételte a könnyelműség és a szeleburdiság, de valójában mit sem ér. Visszatérnék az első hasonlatomhoz: egy jóravaló ember életét veszti a háborúban, ez igazságtalanság? Nem, ez szerencsétlenség. Ha valaki a köszvénytől vagy a vesekőtől szenved, ha a barátja elárulja, ha agyonüti egy leomló fal stb., az is csak szerencsétlenség, semmi több, mert az ilyen csapásoknak kivétel nélkül ki van téve mindenki. Soha ne veszítsék szem elől a következő nagy igazságot: Ha egy általános törvény nem igazságtalan a sokaság számára, nem lehet igazságtalan az egyénre nézve sem. Nem kapott el egy bizonyos betegséget, de elkaphatta volna; elkapta, de kigyógyulhat belőle. Aki meghalt egy csatában, meg is menekülhetett volna; aki visszatért a csatából, ott is maradhatott volna. Nem halt meg mindenki, de mindenki azért volt ott, hogy meghaljon. Ettől kezdve nem beszélhetünk igazságtalanságról. A törvény nem azért igazságos, mert mindenkit érint, hanem azért, mert mindenkire vonatkozik (I); az, hogy kit érint, esetleges. Ha nagyon akarjuk, találunk nehézségeket a dolgok rendjében; sajnos akarjuk és még keressük is. A kényelmetlennek tartott felsőbb tekintély ellen mindig lázadozó emberi szív mesékkel hitegeti az észt, amely mindazokat el is hiszi: a Gondviselést vádoljuk, hogy felmentsük saját magunkat a vádak alól. Olyan nehézségekre hivatkozunk vele szemben, amelyeket csak pironkodva mernénk megfogalmazni az uralkodóval, vagy akár csak egy bölcsnek tartott hivatalnokkal szemben. Különös! Könnyebb helyesen viselkedni az emberekkel, mint az Istennel szemben.[6]

Azt hiszem, Uraim, visszaélnék a bizalmukkal, ha továbbra is azt akarnám bebizonyítani, hogy általában rosszul teszik fel a kérdést és valójában az emberek nem tudják, hogy mit mondanak, amikor arról panaszkodnak, hogy a bűn boldog, az erény pedig boldogtalan ezen a világon. Tételezzük fel a legkedvezőbb helyzetet az álhírterjesztők számára, akkor is nyilvánvaló tény, hogy a különféle sorscsapások ugyanúgy sújtják az egész emberi nemet, ahogy egy hadsereg katonái válogatás nélkül ki vannak téve az golyózápornak. Ha a jóravaló ember nem szenved csak azért, mert jóravaló, és ha a gonosz nem éli vígan a világát csak azért, mert gonosz, a felvetés semmissé válik és győz a józan ész.

A LOVAG

Bevallom, hogy ha csak a fizikai, külső megpróbáltatások megoszlását vesszük figyelembe, nyilvánvalóan kizárólag a figyelmetlenségnek vagy a rosszakaratnak tulajdonítható a felvetés, hogy mindezért a Gondviselés hibáztatható. De az az érzésem, sokkal inkább foglalkoztat bennünket a bűnök büntetlensége: ez az igazi skandalum és ezzel kapcsolatosan szeretném hallani a véleményüket.

A GRÓF

Még nem tartunk ott, Lovag Úr. Túl magas labdát adott nekem, amikor ezeket a megpróbáltatásokat külsőnek nevezte. Csak azért feltételeztem, amint arról meggyőződhettek, hogy ezekből a megpróbáltatásokból minden ember egyformán részesedik, mert azt akartam, hogy érdekesebb legyen a játék, ugyanis mindebből valójában egy szó sem igaz. De mielőtt tovább mennénk, vigyázzunk, hogy ne térjünk el a tárgytól. A kérdések ugyanis összefüggenek egymással, olyannyira, hogy az egyikről könnyen – és észrevétlenül – áttévedhetünk a másikra. Vegyük a következő példát: Az igaz ember miért szenved? Ezután szinte automatikusan fogalmazódik meg a következő kérdés: Miért szenved az ember? Mégis, ez a második kérdés egészen másra vonatkozik, mégpedig a rossz, a megpróbáltatás eredetére. Kezdjük azzal, hogy tisztázzunk minden félreértést: A rossz jelen van a Földön; sajnos ez az igazság nem szorul bizonyításra, de van folytatása: Joggal van jelen és semmiképp sem az Isten műve. Ez egy másik alapigazság, amelyben, remélem, senki sem kételkedik, sem Önök, sem én, és felmenthetem magam a bizonyítás kényszere alól, mert tudom, kikkel van dolgom.

A SZENÁTOR

Szívemből egyetértek, szerintem is ez a teljes és egyedüli igazság, de ehhez a hitvalláshoz, éppen általánossága okán, tartozik némi magyarázat. Aquinói Szent Tamás a rá jellemző logikai tömörséggel ezt így fogalmazta meg: A büntető megpróbáltatásnak Isten a szerzője, de a gyalázatba vivő rossz nem Isten műve.[7] Bizonyos értelemben biztosan igaza van, de lássunk tisztán: Isten a szerzője a büntető rossznak, azaz a fizikai megpróbáltatásnak, a fájdalomnak, ahogy az uralkodó a szerzője azoknak a kínoknak, amelyekkel törvényei szerint egyesekre lesújtanak. Tágabb értelemben, közvetetten ő az, aki akaszt és aki kerékbe tör, mert minden hatalmi aktus, minden törvényes kivégzés tőle ered. De közvetlenül, a szó szoros értelmében a tolvaj, a bűnöző, a gyilkos a tulajdonképpeni szerzője a szenvedésnek, mellyel bűnhődik. Ők építik a börtönöket, ők állítják fel az akasztófákat, ők ácsolják a vesztőhelyeket. Mindebben az uralkodó úgy cselekszik, mint Homérosznál Júnó, önként, noha kényszerű szívvel.[8] Ugyanez mondható el Istenről is (természetesen kizárva minden szorosan vett összehasonlítást, mert az arcátlanságnak minősülne). Túl azon, hogy semmilyen értelemben, semmiképp sem lehet Isten az erkölcsi rossz, a bűn szerzője, az is felfoghatatlan, hogy Ő lenne az eredendő fizikai szenvedés szerzője; utóbbi azért vált szükségessé, mert értelemmel felruházott teremtménye visszaélt a szabadságával. Már Platón megmondta s ez teljesen nyilvánvaló: A jó ember nem akarhat senkinek sem ártani.[9] De miután senki sem állíthatja, hogy a jó ember gonosszá válik, ha jogosan megbünteti a fiát, ha a csatatéren megöli az ellenségét vagy ha kínpadra küld egy gonosztevőt. Ahogy az imént Ön is mondta, Gróf Úr, tartózkodjunk attól, hogy kevésbé legyünk méltányosak Istennel, mint az emberekkel szemben. Minden helyesen gondolkodó elme ösztönszerűen, meggyőződéssel vallja, hogy a rossz nem származhat a mindenható legfelsőbb Lénytől. A tévedhetetlenség érzése bírta rá hajdan a rómaiak józanságát, hogy összekapcsolják e két magasztos címet: LEGJOBB és LEGNAGYOBB. Ez a ragyogó kifejezés, annak ellenére, hogy a pogányságon belül született, annyira helyes és igaz, hogy helyet kapott az önök kifinomult és sajátságos vallási nyelvezetében is. Sőt, hadd mondjam el: többször elgondolkodtam azon, hogy az antik felirat – IOVI OPTIMO MAXIMO[10] – nyugodtan elhelyezhető lenne az önök latin templomain is, mert a IOV-I[11] mi más, mint hogy IOV-AH[12] (II)?

A GRÓF

Sejthetik, hogy nem áll szándékomban mindarról vitatkozni, amit az imént elmondtak. Kétségtelen, hogy a fizikai szenvedés csak a teremtett szabad lények hibájából jelenhetett meg a mindenségben; és csak azért lehet ott, mert valaminek az ellentétele vagy valamiért az elégtétel, következésképpen nem lehet Isten a közvetlen létrehozója. Számunkra ez vitathatatlan dogma. De most visszatérek az Ön által elmondottakra, Lovag Úr. Az imént Ön is megjegyezte, hogy igaztalanul gáncsoskodnak a Gondviseléssel szemben a javak és a bajok megosztásával kapcsolatosan, de ami igazán felháborító, az a bűnösök büntetlensége. Úgy sejtem, az első felvetést könnyen elveti, nem úgy a másodikat. Mert ha nincs semmi igazságtalanság a megpróbáltatások megoszlásában, mire alapozza az erény panaszkodását? A világot ugye általános törvények mozgatják; ha most ennek a terasznak a tartópilléreit egy hirtelen támadt földrengés szétzúzná, gondolom nem állna elő azzal az igénnyel, hogy Isten kötelességszerűen függessze fel a kedvünkért a tömegvonzás törvényeit csak azért, mert ezen a teraszon három olyan ember beszélget, akik sohasem öltek, sohasem loptak. Bizonyára alázuhannánk és halálra zúznánk magunkat. Ugyanez történne velünk akkor is, ha a bajor szabadkőműves páholy, vagy a forradalmi népjóléti bizottság tagjai lennénk. Vagy azt akarná, hogy a tavaszi fagy kímélje meg a derék ember szántóföldjét? Ez lenne ám a csoda! De ha valami véletlen folytán ez a derék ember aratás után bűncselekményt követne el, a termésnek a csűrjében kellene elpusztulnia. Ez is csoda lenne, s így a csoda lenne a világ normális rendje. Azaz többé nem is lehetne valódi csoda, a kivétel lenne a szabály és a rendetlenség alkotná a rendet. Ilyen és ehhez hasonló ötletekkel mindezt kellőképpen meg lehet cáfolni.

Ezekben a kérdésekben gyakran az téveszt meg bennünket, hogy észrevétlenül olyan gondolatokat tulajdonítunk Istennek, amelyekkel az emberek méltóságát és fontosságát szoktuk jellemezni. Magunkra vonatkoztatva ezek a gondolatok nagyon igazak, miután valamennyiünknek el kell fogadnunk a társadalom kialakult rendjét. De amikor áthelyezzük azokat az általános világrendbe, olyanok vagyunk, mint a hajdani királyné, aki azt mondta: Amikor a hozzánk hasonlók elítélésére kerül sor, higgyék el, Isten azt kétszer is meggondolja. Franciaországi Erzsébet felment a vérpadra.[13] Szinte csak egy pillanattal később követte Robespierre. Az angyal és a szörny egyaránt alávetették magukat a világot szabályozó általános törvényeknek, amikor a világra jöttek. Nincs olyan kifejezés, amellyel minősíteni lehetne azoknak a gonosztevőknek a bűnét, akik a világ legtisztább, legmagasztosabb vérét ontják ki. De az általános világrend szempontjából nem létezik olyan, hogy igazságtalanság; mindez semmi más, mint emberi mivoltunkból fakadó szerencsétlenség. Minden ember, éppen azért, mert ember, ki van téve az emberiség összes szerencsétlenségének: a törvény általános, következésképpen nem igazságtalan. Arra törekedni, hogy az embert a méltósága vagy a méltatlansága alapján kivonjunk egy igazságtalan vagy megtévesztett bíróság eljárása alól, azt jelentené, hogy mentesíteni akarjuk például a gutaütés, vagy akár egyenesen az elhalálozás alól.

De figyeljék csak meg, hogy ezen általános és szükségszerű törvények ellenére igen sok mindennek kellene még teljesülnie ahhoz, hogy az a feltételezett egyenlőség, ami mellett mindezidáig kardoskodtam, valóban megvalósuljon. Ahogy már mondottam, mindezt csak azért feltételeztem, hogy minél érdekesebb legyen a játék, mert amint hamarosan látni fogják, ez a felvetés teljesen hamis.

Először is soha ne becsüljék nagyra az egyént: az általános törvény, a látható, nyilvánvalóan igaz törvény az, hogy a legnagyobb, akárcsak átmeneti boldogság nem az erényes ember, hanem az erény jutalma. Ha nem így lenne, nem lenne se bűn, se erény, se érdem se hitványság, következésképpen nem lenne erkölcsi rend sem. Tételezzük fel, hogy minden erényes cselekedet elnyeri méltó jutalmát még ezen a földi világon; de mivel a cselekedetben nincs semmi természetfeletti, nem érdemelhet ilyen elismerést. Vagy tételezzük fel azt, hogy az isteni törvény hatására a tolvaj keze rögvest a földre zuhan, amint csak elkövette a tettét; ettől kezdve senki sem fog lopni, mint ahogy senki se tenné szívesen egy hentes bárdja alá a kezét. Mindezek miatt az erkölcsi rend teljesen eltűnne. Ahhoz, hogy ez a rend – amúgy az egyetlen, értelmes lényekhez szabott rend, melynek létjogosultságát a tények is bizonyítják – összhangba kerüljön az igazságszolgáltatás törvényeivel, arra van szükség, hogy az érdem elismerésben, a bűn pedig büntetésben részesüljön, még ebben a földi világban, de nem feltétlenül azonnal. Úgy kellene lennie, hogy az erény sokkal nagyobb világi boldogságban részesüljön, a bűn pedig arányos büntetésben, de az egyén soha ne lehessen semmiben sem biztos, és ez így is van. Képzeljenek csak el valami mást: annak vagy az erkölcsi rend közvetlen megsemmisülése, vagy egy másik világrend létrejötte lenne a következménye.

Most térjünk rá a részletekre. Kezdjük az emberi igazságszolgáltatással. Isten úgy akarta, hogy az embereket emberek kormányozzák, legalábbis a külsőségek szintjén, ezért az uralkodókra bízta a bűnök megtorlásának rendkívüli kiváltságát, és e vonatkozásban az uralkodók Isten közvetlen képviselői. Erről a témáról találtam egy csodálatos részletet Manu törvénykönyvében, engedjék meg, hogy felolvassam, a részlet William Jones Munkáinak harmadik kötetében található, a könyv pedig itt van az asztalomon.

A LOVAG

Olvassa csak fel, kérem. De előbb legyen olyan jó, világosítson fel, ki ez a Manu király, ugyanis még nem részesültem abban a szerencsében, hogy bemutattak volna neki.

A GRÓF

Manu India nagy törvényalkotója. Egyesek szerint a Nap fia, mások úgy vélik, hogy Brahma, az indiai Szentháromság első személyének a fia.[14] Mindkét vélemény igaz lehet, reményem sincs, hogy dönteni tudjak a kérdésben. Sajnos azt sem tudom megmondani, hogy e két feltételezett atya egyikétől mikor, mely korban fogant meg Manu. A nagytudású Jones lovag úgy véli, lehet, hogy a jeles jogtudós törvénykönyve korábbi, mint Mózes öt könyve és biztosan régebbi az összes görög törvénynél,[15] de Pinkerton, aki szintén méltán számíthat a bizalmunkra, figyelembe se vette a brahmanok véleményét és bizonyítottnak vélte, hogy Manu csak egy egyszerű, tiszteletreméltó, XIII. századi törvényalkotó volt.[16] Nem szokásom ilyen apróságokon vitatkozni, ezért inkább felolvasom Önöknek a kérdéses részletet, s hagyjuk a keletkezés dátumát függőben. Jól figyeljenek.

„Az idők kezdetén Brahma a királyok használatára megalkotta a fájdalom szellemét s azt egy tiszta fényből gyúrt testbe költöztette. Ez a szellem Brahma fia, ő maga az igazság, minden teremtett dolgok védelmezője. A fájdalom szellemétől való félelmében minden érző, mozgó vagy mozdulatlan létező maradjon természetes létformáján belül és ne térjen el kijelölt feladatától. A király, miután gondosan és alaposan számításba vette a helyet, az időt, saját erejét és az isteni törvényt, igazságos szenvedéssel büntesse mindazokat, akik helytelenül cselekednek. A büntetés aktív kormányzó, a büntetés a közügyek tényleges intézője, a törvények alkalmazója, a bölcs emberek úgy is hívják, hogy az állam négy rendjének a jótállója, aki biztosítja a kiszabott feladatok pontos teljesítését. A büntetés kormányozza az egész emberiséget, a büntetés tartja meg, a büntetés vigyáz rá, míg az őrök alszanak. A bölcs úgy tekint a büntetésre, mint az igazságszolgáltatás tökéletességére. Ha egy nemtörődöm uralkodó felhagy a büntetéssel, eluralkodik a vadon törvénye és az erősebb végez a gyengébbel. Az egész emberi fajt a büntetés bírja a rendre; az ártatlanság fölöttébb ritka, így a fájdalom félésének köszönhető, hogy a világ részesülhet az osztályrészéül kiszabott boldogságban. Ha a szenvedés nem, vagy igazságtalanul sújtana le, az összes társadalmi osztályban felütné fejét a hitványság, leomlanának a korlátok, az embereken a zavarodottság lenne úrrá. De amikor a feketéllő, lángoló szemű Büntetés ráront a bűnre majd megsemmisíti, a nép megmenekül, ha a bíró igazságosan ítél.”[17]

A SZENÁTOR

Csodálatos! Ragyogó! Ön igazán remek ember, köszönjük, hogy leporolta az indiai filozófiának ezt a gyöngyszemét. Való igaz, hogy a dátumnak nincs semmi jelentősége.

[1] Ch. Baudelaire: A romlás virágai. (Ch. Baudelaire: Oeuvres posthumes, Les Fleurs du Mal, Projets de préface pour une édition nouvelle, Préface. Paris, 1908, 17.)

[2] Idézi Glaudes 63.

[3] Jelen kötet 398.

[4] In: Maistre 2020, 209-278.

[5] 1867

[6] Maistre 1782.

[7] Nicolas 1971.

[8] MacMahon 2001.

[9] Maistre 2020.

[10] Először 1870-ben jelent meg, Rousseu Értekezés az egyenlőtlenségek eredetéről című írásának a bírálata.

[11] Barbey d'Aurevilly 1880, Rerdon 1975.

[12] Sternhell 60.

[13] „Európa kormányai megöregedtek, és hanyagságukat túl jól ismerték azok, akik ki akarták használni ennek a lehetőségét a végzetes projektjeik végrehajtására; számtalan visszaélés felhalmozódása úgy aláásta ezeket a kormányokat; hogy Franciaország elrothadt. Több tanácskozás, több energia, több közszellem kellett volna; elkerülhetetlen volt a forradalom.” (Maistre: Lettres d’un royaliste savoisien a ses compatriotes. In: OC VII 83-84.) Ugyanitt a Harmadik levélben pedig a kor monarchiáit belülről elkorhadt fákhoz hasonlítja, amiket az első vihar könnyen kicsavar, mivel a bogarak már belülről szétrágták.

[14] Nicolas 126.

[15] Glades 54.

[16] Maistre: Elmélkedések, 185. Clément 2005, Pestel 2017.

Carolina Armenteros: The French Idea of History. Cornell University Press, 2011.

[17] Idézi Vermale 1920.

[18] Idézi Darrin M. MacMahon 58.

[19] „Figyelj egy igazságra: bárhol is legyél és az embereknek szerencsétlenségükre hisznek neked, hasonló szörnyek lesznek, ugyanis mert minden társadalomban vannak gazemberek, akik csak arra várnak, hogy szétszaggassák és megszabaduljanak a törvények korlátozásától. De nélküled Marat és Robespierre nem tettek volna kárt, mert ez a fék, amelyet eltöröltél, visszatartotta őket.” Maistre 1996, 112.

[20] Maistre 2020, 98.

[21] Maistre: Lettre à M. le Marquis sur la fête séculaire des protestants. In: OC VIII. 487.

[22] Barruel 1798. Barruel angol kiadásához a bencés szerzetes Jáki Szaniszló írta az előszót. (1995)

[23] Jelen kötet 204.

[24] Lásd Voltaire cikkét az írástudókról: „Azok az írástudók, akik a legnagyobb szolgálatot tették a világon szétszórtan élő, kisszámú gondolkodó emberek, elszigetelt, dolgozószobájukba zárkózó igazi tudósok voltak: ők nem egyetemi katedrákról adták elő, az akadémiákon nemcsak a felét mondták el az igazságnak, és szinte valamennyien üldözöttek voltak. Nyomorult fajtájuk sajátossága, hogy akik kitaposott úton járnak, mindig követ vetnek azokra, akik új utakat törnek… minden filozófussal úgy bánnak, mint prófétáikkal a zsidók” és így tovább. (Voltaire 1983, 211-13.)

[1] A szenátus volt Oroszország legfőbb kormányzati szerve. Nagy Péter cár alapította 1711-ben és 1917-ig állt fenn, amikor is feloszlatták. Törvényhozó, adminisztratív és igazságszolgáltatási feladatokat látott el. Tagjait az uralkodó nevezte ki. Később hat részre osztották, ebből négy Szentpéterváron folytatta munkáját. A minisztériumok megszervezése (1802) után legfelsőbb bíróságként és tanácsadó szervként működött. – A szerk.

[2] De Maistre a családja nélkül élt Szentpéterváron. – A szerk.

[3] Utalás Lavoisier híres kísérletére 1783-ben, amikor oxigénből vizet sikerült előállítania, ezzel cáfolta Arisztotelész tanítását a négy elemről.

[4] Horatius: Ars poetica, 188. – A szerk.

[5] Számos klasszikus idézet eredeti formájában, latinul vagy görögül olvasható a francia nyelvű műben. A magyar fordításban a könnyebb olvashatóság érdekében ezek magyarul szerepelnek. Itt az orosz anyanyelvű Szenátor latin nyelvű idézetére reagál a Gróf. – A szerk.

[6] Sok embert találtam már, akik méltányosak voltak embertársaikkal szemben, de olyat, aki az istenekkel szemben is az lett volna, olyat senkit. (Seneca: XCV. levél. In: Prózai művei vol. I. Budapest, Szenzár Kiadó, 2002.)

[7] Isten büntetésként a rossz szerzője, a rossz nem hiba. (Szt. Tamás: ST I. q49. art. 1.)

[8] Önként, noha kényszerű szívvel. (Iliász. Magyar Helikon, 1974. IV. 45.)

[9] Probus invidet nemini. (A jó ember senkire sem irigy. Cicero fordításában. Platón: Timaiosz 9.4. – A szerk.)

[10] A legjobb és leghatalmasabb Jupiternek. – A szerk.

[11] Jupiter – A szerk.

[12] Jahve – A szerk.

[13] XVI. Lajos legfiatalabb testvére, 1794-ben a jakobinus terror idején kivégezték. A Katolikus Egyház mártírként tiszteli. A forradalom idején a királyt a keménykezű fellépésre, ellenállásra buzdította eleitől fogva. 1791-ben együtt menekült a királyi családdal, és őt is feltartóztatták a varennes-i erdőben. – A szerk.

[14] Thomas Maurice (1754–1824): History of Hindustan vol. I-III, London, W. Bulmer and Company, 1795-1799. I. kötet, 53-54.; és II. kötet, 57.

[15] Sir William Jones (1746–1794): The works of Sir William Jones. In six volumes. London, G. G. and J. Robinson, and R. H. Evans, 1799. vol. III.

[16] John Pinkerton: Géographie moderne, rédigée sur un nouveau plan, ou description historique, politique, civile. Paris, 1804. vol. VI. 260-261.

[17] Sir William Jones: Id. mű vol. III. 223-224.