Gillian Flynn: Sharp Objects

Copyright © 2006 by Gillian Flynn

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2016

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gillian Flynn: Sharp Objects

Weidenfeld & Nicolson, London, 2018

Fordította: Csonka Ágnes

ISBN: 978 963 598 400 8 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kósa Éva

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit, Friedrich Zoltán

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: pszichothriller

Szüleimnek, Matt és Judith Flynn-nek

ELSŐ FEJEZET

A pulóverem új volt, rikító piros és ronda. Május 12-ét írtunk, de a hőmérséklet tíz fok alá zuhant, és miután négy napon át rövid ujjúban dideregtem, inkább egy leárazáson szereztem magamnak meleg ruhát, mint hogy a bedobozolt téli holmijaim között keresgéljek. Tavasz Chicagóban.

Zsákvászonnal bevont bokszomban ültem, és a számítógép képernyőjére meredtem. Az aznapi cikkemben a gonosz lagymatag formában volt jelen. Négy gyereket találtak bezárva egy szobába pár tonhalas szendviccsel meg egy liter tejjel, a kétévestől a hatévesig, a South Side városrészben. Három napja voltak odabent, úgy futkostak fel-alá az étel és a széklet között a szőnyegpadlón, akár a csirkék. Az anyjuk elment cracket szívni, és megfeledkezett róluk. Megesik az ilyesmi. Se cigarettanyomok, se törött csontok. Csak a visszavonhatatlan elhagyás. Láttam az anyát a letartóztatása után: a huszonkét éves Tammy Davis szőke volt, kövér, a pirosító két rózsaszínű, felespohár méretű, tökéletes kört formázott az arcán. Láttam magam előtt, ahogy ül egy rozzant kanapén; a száját a fémen, a kilövellő füstfelhőt. Utána minden gyorsan elszállt, a gyerekei messze elmaradtak mögötte, újra hetedikes volt, amikor még tetszett a fiúknak, amikor még ő volt a legcsinosabb: egy tizenhárom éves lány szájfénnyel az ajkán, aki fahéjrudacskát rágcsált csókolózás előtt.

Egy has. Egy szag. Cigaretta és kihűlt kávé szaga. A főszerkesztőm, a köztiszteletben álló, megfáradt Frank Curry imbolygott előttem kopott papucscipőjében. A foga dohánytól barna nyálban ázott.

– Hogy állsz a cikkel, kölyök?

Az asztalomon egy ezüstszínű rajzszög feküdt a hegyével felfelé. Curry kicsit benyomta egyik sárgás körme alá.

– Majdnem kész.

Három bekezdéssel voltam kész. Tíz kellett.

– Jól van. Intézd el a csajt, add le a cikket, és gyere be az irodámba!

– Most is bemehetek.

– Intézd el a csajt, add le a cikket, és azután gyere be az irodámba!

– Jó. Tíz perc.

Vissza akartam kapni a rajzszögemet.

Elindult kifelé a bokszomból. A nyakkendője az ágyéka felett lengett.

– Preaker!

– Igen, Curry?

– Intézd el a csajt!

Frank Curry azt hiszi, érzelgős vagyok. Talán mert nő vagyok. Talán mert érzelgős vagyok.

Curry irodája a másodikon van. Biztos vagyok benne, hogy bepánikol, és dühbe gurul, valahányszor kinéz az ablakon, és egy fa törzsét látja. Egy jó szerkesztő nem a fa törzsét látja, hanem a lombját – már ha egyáltalán ki tudja venni a fákat a huszadik vagy a harmincadik emelet magasságából. De a kertvárosba száműzött Daily Postnak, Chicago negyedik legnagyobb napilapjának bőven van helye elterpeszkedni. Három emelettel indult, de még most is szakadatlanul terjeszkedik, mintha észrevétlenül szétfolyna a szőnyegkereskedések és a lámpaboltok között. Egy ingatlanfejlesztő három jól szervezett év alatt – 1961–64 között – húzta fel a városrészünket, és a lányáról nevezte el, aki az építkezés befejezése előtt egy hónappal súlyos lovasbalesetet szenvedett. Aurora Springs, adta ki az utasítást a papa, azzal odaállt, hogy lefotóztassa magát a vadonatúj városnévtábla alatt. Azután felpakolta a családot, és elutazott. A lánya, aki már ötven felett van, és kutya baja, csak a karja zsibbad időnként, Floridában él, és pár évente visszajön fényképezkedni a tábla mellett, úgy, ahogy annak idején a papa.

A legutóbbi látogatásáról írtam egy cikket. Curry utálta, a legtöbb kis színest utálja. Olvasás közben berúgott egy üveg lejárt Chambord likőrtől, málnaszagúan lépett ki az irodájából. Elég gyorsan leissza magát, de legalább gyakran. De nem emiatt van ilyen kellemes földszinti kilátása. Ez csupán véletlen balszerencse.

Beléptem, és becsuktam az irodája ajtaját. A helyiség cseppet sem hasonlít arra, ahogy én egy szerkesztő irodáját elképzeltem. Méretes tölgyfa berakások, üvegezett ajtók után sóvárogtam – rajta a „Főnök” felirattal –, hogy a gyakornokok láthassák, amint éppen az alkotmány első kiegészítésében garantált jogok miatt háborgunk. Curry irodája éppolyan jellegtelen és személytelen, mint az épület többi része. Itt ugyanúgy lehet az újságírásról vitatkozni, mint méhnyakrákszűrést végeztetni. Senkit nem érdekel.

– Mesélj nekem Wind Gapről! – Curry egy golyóstoll hegyét nyomta őszes borostájú állához.

Láttam magam előtt az apró kék pöttyöt, amit a szőrszálak között hagy majd.

– Missouri állam legdélibb részén fekszik, az úgynevezett csizmasarokban. Egy köpésre Tennesseetől és Arkansas-tól – soroltam sietve a tényeket.

Curry szerette vizsgáztatni az újságíróit az általa fontosnak vélt adatokból: hány gyilkosságot követtek el tavaly Chicagóban, hány lakosa van Cook megyének, illetve most valami oknál fogva a szülővárosom történelmét vette elő, bár ezt a témát én szívesebben kerültem.

– A polgárháború óta létezik a város – folytattam. – Közel van a Mississippihez, régen kikötő is volt. Most a sertéstenyésztés és -feldolgozás a fő bevételi forrása. Úgy kétezer lakosa van. Régi gazdagok és prolik vegyesen.

– Te melyik vagy?

– Én proli vagyok. Egy régi gazdag családból.

Elmosolyodtam. Ő a homlokát ráncolta.

– És mi az isten folyik ott?

Némán ültem, és sorra vettem magamban, miféle katasztrófák történhettek Wind Gapben. Ez is egy nyomorult város, ami valósággal vonzza a bajt: buszbaleset vagy tornádó. Robbanás a silóban, esetleg egy kútba esett kisgyerek. És kicsit meg is voltam sértve. Azt reméltem – mint mindig, amikor Curry az irodájába hívat –, hogy megdicséri valamelyik friss cikkemet, áthelyez egy jobb rovathoz, vagy, a fenébe is, odatol elém egy papírfecnit, amire azt firkantotta, hogy egyszázalékos fizetésemelést kapok. De arra nem voltam felkészülve, hogy Wind Gap legfrissebb eseményeiről kell társalognom vele.

– Anyád most is ott él, ugye, Preaker?

– A mamám. A mostohaapám.

A féltestvérem, aki akkor született, amikor én már egyetemre jártam. A létezése olyan valószínűtlen volt számomra, hogy sokszor azt is elfelejtettem, hogy hívják. Amma. És persze Marian. Marian, aki már rég elment.

– Az úristenit neki, hát szoktál te beszélni velük?

Karácsony óta nem: egy fagyos, udvarias telefonhívás három pohár whisky után. Féltem, hogy anyám telefonon keresztül is megérzi a szagát.

– Mostanában nem nagyon.

– Úristen, Preaker, olvasd már el néha, amit a hírügynökségek írnak! Volt ott egy gyilkosság, talán tavaly augusztusban. Egy kislányt megfojtottak.

Bólogattam, mint aki tud róla. Hazudtam. Anyám volt az egyetlen Wind Gapben, akivel úgy-ahogy tartottam a kapcsolatot, ő pedig még csak nem is említette ezt. Furcsa.

– Most meg eltűnt egy másik. Szerintem ez egy sorozatgyilkos lesz. Ülj kocsiba, utazz le oda, és hozd a cikket! De siess nekem! Holnap reggelre ott légy!

Kizárt.

– Itt is akad épp elég horrorsztori, Curry.

– Igen, meg van három versenytársunk is, kétszer annyi újságíróval meg pénzzel. – Végigsimított a haján, a borzas tüskék felfelé meredeztek. – Elegem van abból, hogy mindig megelőznek minket! Itt az alkalom, hogy mi írjunk meg valamit elsőnek. Ami nagyot durran.

Curry hisz abban, hogy elég egyetlen jó sztori, és egy csapásra mi leszünk Chicago vezető napilapja, országos hírnévvel. Tavaly egy másik lap – nem mi – leküldött egy újságírót a szülővárosába, valahová Texasba, ahol egy csapat kamasz gyerek vízbe fulladt a tavaszi árvíz idején. A pasas egy gyászos hangulatú, de alapos cikkben taglalta a víz és a bánat természetét, minden szerepelt benne: a fiúk kosárlabdacsapata, amely három legjobb játékosát veszítette el, de még a helyi ravatalozó is, ahol kétségbeejtően nem értettek a vízi hullák rendbetételéhez. A cikk Pulitzert nyert.

Én akkor sem akartam odautazni. Láthatólag annyira nem, hogy belekapaszkodtam a szék karfájába, mintha Curry legalábbis megpróbálna kirángatni belőle. Pár másodpercig csak ült, és rám meredt vizenyős mogyoróbarna szemével. Krákogott egyet, ránézett a felesége fotójára, aztán elmosolyodott, mint egy orvos, aki rossz hírt készül közölni.

Curry imádott leugatni mindenkit – ez remekül beleillett a régi vágású szerkesztő imázsába –, ugyanakkor ő volt az egyik legrendesebb ember, akit ismertem.

– Nézd, kölyök, ha nem tudod megcsinálni, hát nem tudod megcsinálni. De szerintem jót tenne neked. Deríts már ki pár dolgot! Ez majd segít neked talpra állni. Átkozott jó sztori, és szükségünk van rá. Neked is.

Curry mindig a pártomat fogta. Úgy gondolta, idővel én leszek a legjobb újságírója, azt mondta, szokatlan az észjárásom. A két itt töltött évem alatt következetesen alulteljesítettem. Néha látványosan. Éreztem, arra biztat az íróasztal túlsó oldaláról, higgyek neki. Bólintottam, reméltem, hogy elég meggyőzően.

– Indulok csomagolni. – A két tenyerem után nedves folt maradt a széken.

Nem kellett háziállat miatt aggódnom, sem szobanövényt a szomszédra bíznom. Az utazótáskámba öt napra elegendő ruhát tettem be, önnön megnyugtatásomra, hogy egy héten belül elhagyom Wind Gapet. Egy utolsó pillantást vetettem a lakásomra, és egyszerre mindent élesen láttam. Olyan volt, mint egy egyetemista-albérlet: olcsó, átmeneti, de leginkább fantáziátlan. Megfogadtam, hogy veszek magamnak egy rendes kanapét jutalmul a döbbenetes sztoriért, amit nyilván kiderítek majd.

Az ajtó melletti asztalon ott állt egy fénykép, rajta én, alig tízévesen, épp felemelem a nagyjából hétéves Mariant. Mind a ketten nevetünk. Magamhoz szorítom, két rövid, sovány lába a térdem fölött kalimpál. Nem emlékszem az alkalomra, arra sem, min nevettünk. Az évek során kellemes titok lett belőle. Azt hiszem, én szeretek nem tudni dolgokról.

Fürödni szoktam. Nem zuhanyozni. Nem bírom elviselni a vízpermetet, rögtön bizseregni kezd tőle a bőröm, mintha valaki felkattintott volna bennem egy kapcsolót. Így a motel ócska törölközőjét ráterítettem a zuhany rácsára, a zuhanyrózsát a falra irányítottam, és ültem a tálcában összegyűlt hétcentis vízben. Egy idegen szeméremszőrzet egy szála úszott el mellettem.

Felálltam. Nem volt több törölköző, az ágyhoz rohantam, és az olcsó, szivacsos takaróval szárítkoztam meg. Utána meleg whiskyt ittam, és a jégautomatát átkoztam.

Wind Gap úgy tizenegy órányira fekszik Chicagótól, déli irányban. Curry nagyvonalúan megengedte, hogy egy éjszakát motelben töltsek, reggelivel, amennyiben egy benzinkúton eszem. De ha odaérek a városba, anyámnál fogok megszállni. Ezt eldöntötte helyettem. Előre tudtam, anyám hogyan reagál majd, amikor megjelenek. Gyors, döbbent kapkodás, a kezét a hajához emeli, egy felemás ölelés, amivel egy kicsit eltol magától oldalra. Szabadkozás a nem létező rendetlenség miatt. Érdeklődés a látogatásom időtartamáról, finomkodásba csomagolva.

– Mennyi ideig leszel a miénk, édesem? – kérdezte mindig ilyenkor. Ami annyit jelentett: „Mikor mész el?”

Engem a legjobban ez az udvariaskodás zaklat fel.

Tudtam, hogy jegyzetelnem kéne, leírni a kérdéseimet. Helyette még több whiskyt ittam, azután bedobtam egy aszpirint, és lekapcsoltam a villanyt. A légkondicionáló nedves surrogása és egy videójáték ütemes csilingelése a szomszédban álomba ringatott. Csupán ötven kilométernyire voltam a szülővárosomtól, de muszáj volt még egy éjszakát távol töltenem tőle.

Reggel legyűrtem egy állott lekváros fánkot, és délnek indultam, a hőmérséklet egyre nőtt, az út mindkét oldalán erdő burjánzott. Missourinak ez a része baljóslatúan lapos – ezeket a legkevésbé sem fenséges fákat mérföldeken át csak az út keskeny csíkja szakítja meg. Ugyanaz a látvány ismétlődött minden két percben.

Wind Gapet nem lehet messziről látni, a legmagasabb épülete is csak kétemeletes. De húszpercnyi autózás után már tudtam, hamarosan odaérek: először egy benzinkút bukkant fel. Egy csapat sovány kamasz fiú ült kint előtte félmeztelenül és unottan. Egy régi, platós furgon mellett egy pelenkás kisgyerek maréknyi kavicsot dobált a levegőbe, miközben az anyja tankolt. A nő aranyszőkére festett haján majdnem a füléig ért a barna lenövés. Miközben elhajtottam mellettük, valamit odakiáltott a fiúknak, amit nem értettem. Ezután hamarosan ritkulni kezdett az erdő. Elhagytam egy keskeny plázát szoláriumokkal, egy fegyverboltot, egy függönyboltot. Majd egy elhagyatott zsákutca következett régi házakkal, egy soha meg nem valósult lakópark része. És végül maga a város.

Magam sem tudtam, miért, de lélegzet-visszafojtva hajtottam el a felirat mellett, amely üdvözölt Wind Gapben – ahogy a gyerekek szokták, amikor temető mellett mennek el. Nyolc éve nem jártam itt, de a látvány zsigeri hatással volt rám. Ha azon az úton indulunk el, az általános iskolai zongoratanárnőm házához jutunk, aki egy kiugrott apáca volt, tojásszagú lehelettel. Az az ösvény ott egy apró parkba vezet, ott szívtam el életem első cigarettáját egy izzasztó nyári napon. Az az út pedig Woodberrybe visz, meg a kórházba.

Úgy döntöttem, egyből a rendőrségre megyek. A Main Street egyik végében állt, ez a nevéhez illően valóban Wind Gap főutcája. A Main Streeten van egy kozmetika és egy vaskereskedés, egy ötdolláros bolt, amit Ötdolláros Boltnak neveznek, és egy tizenkét polcos könyvtár. Van egy Candy’s Casuals nevű ruhaüzlet, ahol felsőket, garbókat és kacsákkal vagy iskolaépületekkel díszített pulóvereket lehet kapni. Wind Gapben a legtöbb rendes nő vagy tanítónő, vagy családanya, vagy olyan helyen dolgozik, mint a Candy’s Casuals. Pár év múlva talán már egy Starbucks is nyílik majd itt, ami elhozza a városnak azt, ami után sóvárog: az előrecsomagolt, kipróbált, megszokott, középszerű menőséget. De egyelőre csak egy kopott kifőzde áll itt, egy család üzemelteti, a nevük nem jut eszembe.

A Main Street kihalt volt. Se kocsik, se emberek. Egy kutya ügetett végig a járdán, de nem szólt utána a gazdája. Az összes lámpaoszlop tele volt ragasztva sárga papírszalagokkal és egy kislány szemcsés fotójával. Leparkoltam, és letéptem az egyik hirdetményt: ferdén, ragasztószalaggal volt felerősítve gyerekfejmagasságban egy stoptáblára. Házilag készült, a tetején vastag betűkkel, valószínűleg filctollal satírozva az állt: „Eltűnt”. A fotón egy sötét szemű lány látszott, vadóc vigyora és rengeteg haja volt. Az a fajta, akit a tanárai „nehezen kezelhetőként” szoktak jellemezni. Tetszett.

Natalie Jane Keene

Életkor: 10

Eltűnés időpontja: 05.11.

Utoljára a Jacob J. Garrett Parkban látták,
farmersortot és piros csíkos pólót viselt.

Információ: 555-7377

Reménykedtem, hogy a rendőrségen azzal fogadnak, Natalie Jane már előkerült. Épségben. Kiderült, hogy eltévedt, vagy kificamította a bokáját az erdőben, vagy megszökött otthonról, de végül jobb belátásra tért. Akkor beszállok a kocsimba, visszamegyek Chicagóba, és egy szót sem váltok senkivel.

Mint kiderült, az utcák azért voltak néptelenek, mert a fél város az északon fekvő erdőt fésülte át. A rendőrség recepciósa azt mondta, megvárhatom Bill Vickery rendőrfőnököt, aki hamarosan visszajön ebédelni. A helynek fogorvosi rendelőre emlékeztető, hamisan otthonos hangulata volt; leültem egy narancssárga székre, és átlapoztam egy Redbook magazint. A közeli konnektorból egy elektromos légfrissítő elméletben tavaszi szellőre emlékeztető, műanyag illatot permetezett sziszegve. Harminc perccel később már három magazinnal végeztem, és kezdtem rosszul lenni a szagtól. Amikor Vickery végül befutott, a recepciós felém biccentett, és lelkes, megvető hangon odasúgta neki:

– A médiától jött.

Vickery sovány, ötvenes pasas volt, máris átizzadta az egyenruháját. Az inge a mellkasára tapadt, a nadrágja hátul összegyűrődött ott, ahol a fenekének kellett volna lennie.

– A médiától? – Rám meredt az orra hegyén ülő bifokális szemüveg felett. – Miféle médiától?

– Vickery főkapitány, Camille Preaker vagyok a chicagói Daily Posttól.

– Chicago? Minek jött maga ide Chicagóból?

– A kislányokról szeretnék beszélni önnel, Natalie Keene-ről és a másikról, akit tavaly gyilkoltak meg.

– Jó ég! Maga meg honnét hallott erről odafent? Még ez hiányzott!

A recepciósra nézett, azután vissza rám, mintha mi ketten összebeszéltünk volna. Azután intett, hogy menjek utána.

– Ne kapcsoljon be egy hívást se, Ruth!

A recepciós ingerült arccal nyugtázta.

Bill Vickery előttem haladt végig a lambériás folyosón, a falakat itt-ott olcsó, pisztrángokat és lovakat ábrázoló, bekeretezett fotók díszítették, majd beléptünk ablaktalan irodájába, ami tulajdonképpen egy fém aktaszekrényekkel határolt, szűk négyzet volt. Leült, és rágyújtott. Engem nem kínált meg.

– Én nem akarom, hogy országos hír legyen ebből, kisasszony. Nem fogom hagyni, hogy a hír kikerüljön innét.

– Attól tartok, rendőrfőnök úr, hogy önnek nincs sok választása ebben az ügyben. Gyerekek a célpontok. A nyilvánosságnak tudnia kell róla. – Ezt a mondatot ismételgettem magamban egész úton idefelé. Az égiekre hárítja át a felelősséget.

– Mit érdekli az magát? Nem a maga gyerekei, ezek Wind Gap-i gyerekek. – Felállt, arrébb rakott pár papírlapot. – Fogadni merek, hogy nyugodtan elmondhatjuk, Chicagóban eddig senkit se érdekeltek a Wind Gap-i gyerekek.

A hangja megremegett. Nagyot szippantott a cigarettájából, a vaskos aranygyűrűt tekergette a kisujján, és gyors egymásutánban pislogni kezdett. Hirtelen átfutott rajtam, hogy esetleg elsírja magát.

– Igaza van. Valószínűleg nem. Nézze, ez nem valamiféle szenzációhajhász cikk lesz. Ez egy fontos ügy. Ha ettől jobban érzi magát, én is Wind Gapben születtem.

Tessék, Curry. Én igyekszem.

Újra rám emelte a tekintetét. Az arcomra meredt.

– Mi a neve?

– Camille Preaker.

– Hogy lehet, hogy én nem ismerem magát?

– Sosem keveredtem bajba, uram – feleltem halvány mosollyal.

– A családjának Preaker a vezetékneve?

– Amikor anyám férjhez ment, elhagyta a leánykori nevét, úgy huszonöt évvel ezelőtt. Adora és Alan Crellin.

– Á. Na, őket ismerem.

Őket mindenki ismeri. A vagyon nem túl gyakori Wind Gapben, az igazi vagyon nem.

– De akkor sem akarom, hogy maga itt legyen, Miss Preaker. Ha megírja ezt a cikket, attól fogva mindenki… erről ismer majd minket.

– Lehet, hogy a nyilvánosság segítene – jegyeztem meg. – Más esetekben segített.

Vickery egy pillanatig némán ült, az íróasztala sarkán heverő, összegyűrt papírzacskót nézte, az ebédje volt benne. A szagából ítélve felvágott lehetett. Motyogott valamit, annyit értettem belőle, hogy „JonBenet” és „szarság”.

– Köszönöm, nem, Miss Preaker. És nem nyilatkozom. Folyamatban levő nyomozással kapcsolatban sose nyilatkozom. Ezt nyugodtan idézheti tőlem.

– Nézze, jogom van itt lenni. Könnyítsük meg egymás dolgát! Maga csepegtet nekem némi infót. Valamit. Utána egy ideig békén hagyom. Nem akarom megnehezíteni a munkáját. De nekem is végeznem kell a sajátomat.

Ezt a kis párbeszédet valahol St. Louis magasságában találtam ki.

A rendőrségről Wind Gap fénymásolt térképével a kezemben távoztam, Vickery egy apró X-szel jelölte be rajta a helyet, ahol tavaly megtalálták a meggyilkolt lány holttestét.

A kilencéves Ann Nashre augusztus 27-én bukkantak a Falls Creekben, ebben a kövekkel teli, zajos patakban, az északon fekvő North Woods közepén. Huszonhatodikán este tűnt el, és egy csapat rögtön átfésülte az erdőt. De végül vadászok találtak rá nem sokkal hajnali öt után. Éjfél előtt fojtották meg egy egyszerű ruhaszárító kötéllel, kétszer tekerték rá a nyakára. Azután a patakba dobták, ahol a hosszú nyári aszály miatt alacsony volt a víz. A ruhaszárító kötél beleakadt egy hatalmas kőbe, és a kislány egész éjjel a lusta áramlatban lebegett. Zárt koporsós temetés volt. Vickery ennyit volt hajlandó elárulni. Egy óra kérdezősködés árán tudtam mindezt kiszedni belőle.

A könyvtár nyilvános telefonjáról felhívtam a számot az eltűnt lány plakátján. Egy idősebb női hang vette fel, Natalie Keene Forródrótként jelentkezett be, de a háttérből egy mosogatógép surrogását hallottam. A nő azt mondta, tudomása szerint a kutatás most is zajlik a North Woods erdőségeiben. Aki segíteni akar, jelentkezzen a fő bekötőútnál, és vigyen magával vizet. Hőségrekord várható.

A kutatás helyszínén négy szőke lány ült merev tartással a napon, egy földre terített pléden. Az egyik ösvény felé mutattak, és azt mondták, gyalogoljak, amíg utol nem érem a csoportot.

– Mit keresel itt? – kérdezte a legcsinosabb közülük.

Kipirult arca még kerek volt, mint az épp tizenéves korba lépő lányoké, és a haját szalaggal választotta szét két copfba, de büszkén kidüllesztett melle már egy felnőtt nőé. Egy mázlista felnőtt nőé. Úgy mosolygott rám, mintha ismerne, ami képtelenség volt, hiszen még óvodás lehetett, amikor utoljára Wind Gapben jártam. De ismerősnek tűnt. Talán az egyik volt osztálytársam lánya. A kora stimmel, ha az illetőt rögtön érettségi után felcsinálták. Ami nem kizárt.

– Csak segíteni jöttem – feleltem.

– Aha – mosolygott gúnyosan a lány, azután minden figyelmét arra összpontosította, hogy lekaparja az egyik lábkörméről a lakkot.

Leléptem a forró, csikorgó kavicsról, és elindultam az erdő mélyébe, ahol még melegebb volt. A levegő párás, akár a dzsungelben. Aranyvessző és szömörce súrolta a bokámat, a kanadai nyárfa bolyhos fehér termése lebegett mindenütt, beszökött a számba, rátapadt a karomra. Gyerekkoromban tündérruhának hívtam, villant be hirtelen.

A távolban Natalie-t szólongatták, a három szótag dallamosan emelkedett és süllyedt. Újabb tízpercnyi tempós gyaloglás után megláttam őket: vagy négytucatnyian haladtak hosszú sorokban, botokkal kotorásztak a bokrok között.

– Hahó! Van valami újság? – kiáltotta nekem a hozzám legközelebbi férfi, akinek jókora sörhasa volt.

Otthagytam az ösvényt, és a fákat kerülgetve odamentem hozzá.

– Segíthetek valamiben? – Még nem álltam készen arra, hogy előrántsam a jegyzetfüzetemet.

– Jöhet itt mellettem – felelte a férfi. – Mindig jól jön plusz egy ember. Annyival is kisebb területet kell figyelni.

Pár percig némán haladtunk, a társam néha megállt, és reszelősen felköhögött.

– Néha arra gondolok, jó lenne felgyújtani ezt az erdőt – szólalt meg hirtelen. – Sose történik itt semmi jó. Maga Keene-ék barátja?

– Igazából újságíró vagyok. A Chicago Daily Posttól.

– Aha… Hogy mik vannak! Maga írni fog erről?

Hirtelen éles kiáltás hangzott fel a fák között, egy lány sikítása:

– Natalie!

A tenyerem izzadt, rohanni kezdtünk a hang irányába. Felénk botorkáló alakokat láttam. Egy tejszőke kamasz lány rontott el mellettünk, ki az ösvényre, kivörösödött, eltorzult arccal. Úgy botorkált, mintha részeg volna, és Natalie nevét sikította az ég felé. Egy idősebb férfi, talán az apja utolérte, átkarolta, és elindult kifelé vele az erdőből.

– Megtalálták? – kiáltott oda újdonsült barátom.

Mindenki a fejét rázta.

– Szerintem csak megijedt! – kiáltotta vissza egy másik férfi. – Besokallt. Kislányoknak egyébként sincs itt semmi keresnivalójuk, ahogy most állnak a dolgok, semmiképp.

Jelentőségteljesen rám nézett, levette a sildes sapkáját, megtörölte a homlokát, azután újra elkezdte a füvet kotorászni.

– Szomorú munka ez – jegyezte meg a társam. – Szomorú idők.

Lassan haladtunk előre. Egy rozsdás sörösdobozt rúgtam félre az útból. Azután még egyet. Egy madár szállt el előttem szemmagasságban, egyenesen felröppent egy fa tetejére. Hirtelen egy szöcske landolt a csuklómon. Ijesztő varázslat.

– Megengedi, hogy megkérdezzem, mit gondol erről az egészről? – Előhúztam a jegyzetfüzetemet, és meglobogtattam előtte.

– Nem hiszem, hogy sokat tudnék mondani.

– Csak annyit, hogy mit gondol erről. Két lány egy kisvárosban…

– Hát, azt senki se tudja, hogy a két dolognak van-e köze egymáshoz, igaz-e? Kivéve, ha maga tud valamit, amit én nem. Egyelőre úgy gondoljuk, hogy Natalie épen és egészségesen fog előkerülni. Még két nap se telt el.

– És van valami elmélete Annről? – kérdeztem.

– Azt csak valami őrült, eszement alak tehette. Valami pasas, aki pont áthajtott a városon, és elfelejtette beszedni a gyógyszerét, biztos hangokat hallott.

– Miért mondja ezt?

A férfi megállt, a hátsó zsebéből egy zacskó dohányt húzott elő, és egy jókora csipetnyit az ínyébe dörzsölt belőle, egészen addig, míg az első apró vágáson át be nem jutott a dohány. A szám belseje bizsergett a látványtól.

– Mi másért húzná ki valaki egy halott kislány fogait?

– Kihúzta a fogait?

– Az összeset, kivéve az egyik tejrágófog hátsó részét.

Egy újabb óra elteltével, eredmény és új információk híján otthagytam a társamat, Ronald Kamenset („odaírhatja a középső nevem kezdőbetűjét is, ha akarja: J.”), és délnek indultam, oda, ahol tavaly megtalálták Ann holttestét. Tizenöt percbe telt, mire a Natalie nevét visszhangzó kiáltások távoli hangja elhalt. Még tíz perc, és meghallottam a Falls Creek hangját, a víz csillogó zúgását.

Nehéz lehet áthurcolni egy gyereket ezen az erdőn. Ágak és levelek lógnak be az ösvényekre, gyökerek törnek fel a földből. Ha Ann ízig-vérig Wind Gap-i lány volt, ahol a szebbik nem tagjaitól a lehető legnőiesebb külsőt várják el, akkor hosszú hajat viselt. Nyilván beleakadt a bokrokba menet közben. A pókhálókat lépten-nyomon csillogó hajszálaknak néztem.

A fű még most is le volt lapulva ott, ahol a holttestet felfedezték, majd nyomok után kutatva átfésülték. A friss cigarettacsikkeket a lusta kíváncsiskodók hagyták ott. Unatkozó kölykök, akik azzal ijesztgetik egymást, hogy látták az őrültet, aki véres fogakat hagy maga után.

A patakban korábban kövek sorakoztak, ezeken akadt fenn az Ann nyaka köré tekert ruhaszárító kötél, miattuk lebegett kipányvázva a vízben fél éjszakán át, mint egy elítélt. Most csak a nyugodt víz áramlott a homok felett. Mr. Ronald J. Kamens büszkén mesélte el, hogy a helyiek kiemelték és felpakolták a köveket egy kisteherautó platójára, azután a város határában szétzúzták őket. Megható gesztus: mintha hinnének abban, hogy a kövek szétrombolása a jövőben távol tartja a gonoszt. Úgy tűnik, nem vált be.

Leültem a patak partjára, a tenyeremmel végigsimítottam a sziklás talajon. Felemeltem egy sima, forró követ, és az arcomhoz szorítottam. Azon tűnődtem, vajon Ann járt-e itt még élve.

Lehet, hogy a Wind Gap-i gyerekek új nemzedéke már más, érdekesebb módon üti el a nyarakat. Gyerekkoromban mi nem sokkal lejjebb úsztunk a patakban, ott, ahol a hatalmas, lapos sziklák sekély medencéket alkottak. Folyami rákok surrantak el a lábunk mellett, mi utánuk vetettük magunkat, de sikítottunk, ha tényleg megérintettük valamelyiket. Senki sem viselt fürdőruhát, azt előre meg kellett volna szervezni. Helyette vizes sortban és pántos felsőben bicikliztünk haza, és közben ráztuk a hajunkat, mint az ázott kutya.

Néha idősebb, puskával és lopott sörrel felszerelkezett fiúk trappoltak arra, repülő mókusra vagy nyúlra indultak vadászni. Az övükről véres húsdarabok himbálóztak. Mindig is kíváncsi voltam ezekre a pimasz, dühös, verejtékszagú kölykökre, akik agresszíven átnéztek rajtunk. Ma már tudom, hogy többféle vadász létezik. Az úri vadász, akinek Teddy Roosevelt a példaképe, nagyvadakról ábrándozik, és egy frissítő gin-tonikkal zárja a szabadban töltött napot, nem az a fajta, akivel én gyerekkoromban találkoztam. Az itteni fiúk kis korban kezdték, és a vérre mentek. A lövéstől megpördülő állat utolsó vonaglását várták: az egyik pillanatban még selymesen suhan, mint a víz, a következőben pedig döglötten hever, leterítette a puskagolyó.

Még általános iskolás voltam, úgy tizenkét éves, amikor betévedtem az egyik szomszéd fiú vadászkunyhójába. Lambériás falú viskó volt, ott nyúzta meg és belezte ki az állatokat. Nedves, rózsaszínű húscsíkok himbálóztak madzagokon, várva, hogy szárított hús készüljön belőlük. A poros föld vértől rozsdállott. A falakat meztelen nők képei borították. Az egyik lány széttárta a lábát, másokat lefogtak, és beléjük hatoltak. Az egyik nőt kikötözték, a tekintete fátyolos volt, a melle striás és eres, mint két szőlőszem, és egy férfi hátulról tette magáévá. Éreztem a szagukat a sűrű, véres levegőben.

Aznap este otthon a bugyimba csúsztattam az ujjamat, és életemben először maszturbáltam, zihálva és émelyegve.

MÁSODIK FEJEZET

Egyet fizet, kettőt kap. Otthagytam a keresőbrigádot, és beugrottam a Footh’sba, a város jellegtelen, country stílusú kocsmájába, még mielőtt elindultam a Grove Street 1665.-be, Betsy és Robert Nash házába, akik a tizenkét éves Ashleigh, a tizenegy éves Tiffanie, az immár örökre kilencéves, halott Ann, valamint a hatéves Bobby Jr. szülei.

Három lány, míg végre fiuk született. Belekortyoltam a whiskymbe, mogyorót törtem hozzá, és azon méláztam, hogy Nashék nyilván egyre elkeseredettebbek lettek, amikor újabb gyerek pottyant ki fütyi nélkül. Ott volt az első, Ashleigh, nem fiú ugyan, de szép és egészséges. Amúgy is kettőt akartak. Ashleigh kacifántos nevet kapott, különleges írásmóddal, a szekrénye habos-babos ruhácskákkal volt tele. Nashék bíztak a szerencsében, és újra próbálkoztak, de Tiffanie lett belőle. Most már idegesek voltak, a hazatérés nem volt az a diadalmenet. Amikor a férje újra felcsinálta Mrs. Nasht, egy apró baseballkesztyűt vásárolt, hogy jobb belátásra térítse a dudort a neje hasában. Képzeljék el a jogos felháborodását Ann érkezésekor! Rá az egyik nőrokon nevét sózták – még egy plusz e betűt se kapott a végére dísznek.

Hála az égnek Bobbyért! Három évvel a csalódást okozó Ann után Bobby – vajon ő véletlen volt, vagy egy utolsó, lelkes kísérlet? – az apja nevét kapta, körülrajongták, és a kislányok rájöttek, mennyire feleslegesek. Főként Ann. Senkinek nincs szüksége egy harmadik lányra. Most bezzeg odafigyelnek rá.

A második whiskymet egy hajtásra gurítottam le, ellazítottam a vállamat, megveregettem az arcomat, beszálltam a nagy, kék Buickomba, és közben egy harmadik pohár után sóvárogtam. Nem az a fajta riporter vagyok, aki élvezettel vájkál mások magánéletében. Talán emiatt vagyok középszerű újságíró.

Még emlékeztem, merre van a Grove Street. Kétsaroknyira az egykori középiskolám mögött, ahová száztíz kilométeres körzetben minden gyerek járt. A Millard Calhoon Középiskolát 1930-ban alapították, Wind Gap utolsó erőfeszítése volt ez, még mielőtt belesüppedt a nagy gazdasági válságba. A város első polgármesteréről, a polgárháborús hősről kapta a nevét. A konföderációs hősről, de ez nem számított, attól még hős volt. Mr. Calhoon egy csapat jenkivel keveredett tűzharcba a polgárháború első évében, odaát Lexingtonban, és egymaga mentette meg a Missouri állambeli városkát. (Legalábbis ez áll az emléktáblán az iskola bejáratánál.) Baromfiudvarokon szökkent át és léckerítéses portákon rohant végig, gálánsan szétzavarva a turbékoló hölgyeket, hogy a jenkik ne tehessenek kárt bennük. Menjenek csak el Lexingtonba, és keressék fel a Calhoon House-t, mutatós régi épület, még most is látni az északiak puskagolyóit a deszkáiban. Mr. Calhoon déli puskagolyóit nyilván az áldozataival együtt eltemették.

Maga Calhoon 1929-ben halt meg, nem sokkal a századik születésnapja előtt. Egy azóta már lebontott pavilonban ült a város akkor még aszfaltozatlan főterén, és épp egy nagy fúvószenekar játszott a tiszteletére, amikor odahajolt az ötvenkét éves feleségéhez, és azt mondta: „Túl nagy itt a ricsaj.” Azután kapott egy hatalmas szívrohamot, előrehanyatlott a székében, és polgárháborús díszegyenruháját összekente az amerikai zászlóval díszített teasüteményekkel.

Kimondottan elfogult vagyok Calhoonnal szemben. Néha tényleg túl nagy a ricsaj.

Nashék háza nagyjából olyan volt, amilyennek elképzeltem: egy tipikus épület a 70-es évek végéről, ugyanolyan, mint az összes többi ház a város nyugati oldalán. Jelentéktelen, egyszintes épület, a garázs a legszembetűnőbb pontja. Ahogy közelebb értem, láttam, hogy a kocsifelhajtón egy maszatos szőke kisfiú ül egy műanyag triciklin, ami több mérettel kisebb a kelleténél, és nagyokat nyög az erőfeszítéstől, hogy megmozdítsa a pedált. A kerekek egy helyben pörögtek a súlya alatt.

– Meglökjelek? – kérdeztem tőle a kocsiból kiszállva. Általában nem tudok bánni a gyerekekkel, de gondoltam, egy próbát megér. A gyerek egy másodpercig némán meredt rám, az egyik ujját a szájába vette. Ujjatlan pólója felcsúszott, kerek hasa kilógott alóla. Az ifjabb Bobby ostobának és ijedtnek látszott. Nashéknek fiuk született, de nem olyan, mint várták.

Közelebb léptem. Felugrott a tricikliről, de beszorult, a járgány pár lépésen át gyakorlatilag ráragadt, azután zörögve zuhant le róla.

– Apu! – Visítva rohant a ház felé, mintha belecsíptem volna.

Mire odaértem a bejárathoz, egy férfi bukkant fel. A tekintetem akaratlanul is mögéje fókuszált, a hallban gurgulázó miniatűr szökőkútra. Három, kagyló formájú emeletből állt, a tetején egy kisfiút ábrázoló szobrocskával. Már a szúnyoghálós ajtó innenső oldaláról is érezni lehetett a víz állott szagát.

– Miben segíthetek?

– Ön Robert Nash?

Egyszerre óvatosnak látszott. Valószínűleg ez volt az első kérdés, amit a rendőrség feltett neki, amikor közölték vele a lánya halálhírét.

– Bob Nash vagyok.

– Ne haragudjon, hogy az otthonában zavarom! Camille Preaker a nevem. Itt születtem Wind Gapben.

– Aha.

– De most a Daily Postnál dolgozom Chicagóban. Tudósítunk az ügyről… Natalie Keene miatt vagyunk itt, valamint az ön lányának a meggyilkolása miatt.

Kiabálásra, ajtócsapkodásra, káromkodásra, ütésre készültem. Bob Nash mindkét kezét a zsebébe mélyesztette, és kissé hátradőlt.

– A hálószobában tudunk beszélni.

Kinyitotta előttem az ajtót, és elindultam utána a rendetlen nappalin át: hegyekben álltak a ruháskosarakban a mosásra váró gyűrött ágyneműk, apró pólók. Elmentünk a fürdőszoba mellett; egy üres vécépapírguriga vonzotta a tekintetet a padló közepén; végig egy folyosón, a falon kifakult, foltos laminált fotók: szőke kislányok tolonganak rajongva egy fiúcsecsemő körül; a fiatal Nash mereven karolja át újdonsült felesége derekát, mindketten egy tortakés nyelét fogják. Amikor beléptünk a hálószobába – egymáshoz illő függönyök és ágynemű, egy rendezett komód –, rájöttem, miért ezt a helyet választotta Nash az interjú helyszínéül. Ez volt az egyetlen civilizált hely a házban, egy erőd a kétségbeesés dzsungelének peremén.

Ő az ágy egyik szélére ült le, én a másikra. Szék nem volt a szobában. Akár egy amatőr pornófilm szereplői is lehettünk volna. Leszámítva, hogy mindketten egy pohár cseresznyés Kool-Aidet tartottunk a kezünkben, amit Nash hozott be. Ápolt férfi volt: nyírott bajusz, ritkuló, zselézett szőke haj, élénkzöld pólóing a farmer derekába tűrve. Feltételeztem, hogy ebben a szobában ő tart rendet; mint egy dísztelen, takaros legénylakásban, amin érződik a nagy igyekezet.

Nem volt szüksége előjátékra az interjúhoz, amiért igazán hálás voltam. Az olyan, mint egy randin udvariaskodni egymással, amikor mindkét fél tudja, hogy végül úgyis az ágyban fognak kikötni.

– Ann az egész nyarat végigbiciklizte – kezdett bele kérés nélkül. – Egész nyáron, körbe-körbe, a háztömb körül. A feleségemmel messzebb nem engedtük. Még csak kilencéves volt. Nagyon féltjük a gyerekeinket. De a nyár végén, iskolakezdés előtt a feleségem megengedte neki. Ann már régóta nyafogott, és a feleségem akkor megengedte neki. Hogy Ann átmenjen biciklivel a barátnőjéhez, Emilyhez. Nem érkezett meg hozzájuk. Este nyolc volt, mire rájöttünk.

– Mikor indult el?

– Hét körül. Tehát valahol útközben, azon a tíz háztömbnyi úton kapták el. A feleségem ezt sosem fogja megbocsátani magának. Soha.

– Hogy érti azt, hogy elkapták?

– Elkapták, elkapta, nem mindegy? Az a rohadék. Az a beteg gyerekgyilkos. Amíg a családommal alszunk, amíg maga ide-oda kocsikázik, anyagot gyűjt a cikkéhez, egy ember kisgyerekekre vadászik, hogy megölje őket. Mert maga is tudja, én is tudom, hogy Keene-ék kislánya nem egyszerűen csak eltévedt.

Egy húzásra felhajtotta az üdítője maradékát, és megtörölte a száját. Jól idézhető mondatokat mondott, bár túlságosan szabatosan fogalmazott, sokszor találkozom ilyennel, és mindig egyenes arányban áll azzal, mennyi tévét néz az illető. Nemrég készítettem interjút egy nővel, a huszonkét éves lányát nem sokkal korábban gyilkolta meg a barátja, és a nő szó szerint idézett egy bírósági sorozatból, amit véletlenül épp láttam előző este: Jó lenne azt mondani, hogy szánom őt, de félek, hogy soha többé nem leszek képes a szánalomra.

– Mr. Nash, nem jut eszébe senki, aki esetleg magának vagy a családjának akart ártani azzal, hogy bántja Annt?

– Kisasszony, én abból élek, hogy székeket árulok, ergonomikus székeket, telefonon keresztül. Egy irodában dolgozom, odaát Haytiben, két másik fickóval együtt. Nem találkozom emberekkel. A feleségem részmunkaidős titkárnő az általános iskolában. Nincs itt semmi dráma. Valaki egyszerűen elhatározta, hogy meggyilkolja a kislányunkat.

Az utolsó mondatot fáradtan mondta, mintha megadná magát a gondolatnak.

Bob Nash a hálószoba üveg tolóajtajához lépett. Egy apró terasz látszott mögötte. Nash kinyitotta, de bent maradt.

– Lehet, hogy egy homokos tette – szólalt meg.

A szóhasználat errefelé eufemizmusnak számított.

– Miért gondolja ezt?

– Mert az illető nem erőszakolta meg Annt. Mindenki azt mondja, ez szokatlan egy ilyen gyilkosság esetén. Én azt mondom, ez az egyetlen, aminek örülhetünk. Inkább öljék meg, mint hogy megerőszakolják.

– Semmi jel nem utalt arra, hogy molesztálták? – kérdeztem halkan. Reméltem, hogy kíméletesen hangzik.

– Semmi. Se horzsolás, se vágás, nincs jele semmiféle… kínzásnak. Csak megfojtotta. Kihúzta a fogait. És persze nem gondoltam komolyan, amit az előbb mondtam, hogy inkább öljék meg, mint hogy megerőszakolják. Ostobaság volt ilyet mondani. De érti, mire gondolok.

Nem feleltem semmit, hagytam, hadd surrogjon tovább a diktafon: vette a légzésemet, a jég csörrenését Nash poharában, a röplabda puffanásait a szomszédban, a derengő alkonyi fényben.

– Apu… – Egy csinos, szőke, derékig érő lófarkat viselő lány lesett be a hálószoba résnyire nyitott ajtaján.

– Ne most, szívem.

– Éhes vagyok.

– Tudsz csinálni magadnak valamit – felelte Nash. – Van gofri a mélyhűtőben. Bobbynak is adj enni!

A lány pár másodpercig tétovázott, a szőnyegpadlóra meredt, azután halkan becsukta az ajtót. Azon töprengtem, hol lehet az anyjuk.

– Maga itthon volt, amikor Ann elindult aznap este?

A férfi félrebillentette a fejét, rám nézett, a fogát szívta.

– Nem. Épp hazafelé tartottam Haytiből. Egy óra ide kocsival. Én nem bántottam a lányomat.

– Nem így értettem – hazudtam. – Csak azt akartam megtudni, hogy találkozott-e még vele aznap este.

– Aznap reggel találkoztam vele. Nem emlékszem, hogy beszéltünk-e, vagy sem. Valószínűleg nem. Reggelente négy gyerek néha kicsit sok, tudja?

Meglötyögtette a poharában az egynemű masszává olvadt jeget. Az ujjaival végigsimított szúrós bajuszán.

– Eddig senki sem segített – tette hozzá. – Vickery tehetetlen. Valami nagymenő nyomozót rendeltek ide Kansas Cityből. Egy tejfelesszájú kölyköt, aki ráadásul nagyképű is. Számolja a napokat, mikor mehet végre haza. Akar egy fényképet Annről?

Enyhe tájszólással ejtette ki azt, hogy fényképet. Én is így szoktam, ha nem figyelek oda. A tárcájából egy iskolai fotót húzott elő egy széles, ferde mosolyú kislányról, állig érő, világosbarna haja egyenetlenül volt levágva.

– A feleségem hajcsavarókat akart tenni a hajába az iskolai fotózás előtti este. Erre Ann levágta a haját. Akaratos gyerek volt. Fiús lány. Igazság szerint meglep, hogy épp őt vitték el. Tudja, mindig Ashleigh volt a legcsinosabb. Ő az, akit meg szoktak nézni. – Újra rámeredt a fotóra. – Ann biztos pokolian küzdött.

Kifelé menet Nash megadta Ann barátnőjének a címét, akihez az elrablása estéjén indult. Lassan hajtottam el odáig, pár tökéletesen kispolgári háztömb jött csupán. A nyugati oldal volt a város újabb része. Látszott rajta, mert a fű itt élénkebben zöldellt, csak harminc évvel ezelőtt terítették le az előre megrendelt gyepszőnyeget. Nem olyan volt, mint a sötét, merev, szúrós fű, ami anyám háza előtt nőtt. Abból jobb sípot lehet csinálni. Ha az ember középen kettéhasít egy szálat, és ráfúj, sípoló hang hallatszik, míg az ajka viszketni nem kezd.

Csak öt percbe telt volna Ann Nashnek elbiciklizni a barátnője házáig. Adjunk hozzá még tízet, ha inkább a hosszabb úton megy, teker egy jót, most, hogy végre tényleg biciklizhet ezen a nyáron. Kilencévesen már nagy ahhoz, hogy a ház körül körözzön. Vajon mi lett a biciklivel?

Lassan gurultam el Emily Stone-ék háza előtt. Egy kislány szaladt át az egyik kivilágított ablak előtt. Fogadok, Emily szülei most ilyeneket mondanak a barátaiknak: „Most minden este kicsit szorosabban öleljük át.” Fogadok, Emily sokat gondol arra, vajon hová vitték Annt meghalni.

Ahogy én is. Kirángatni huszonvalahány fogat, bármilyen aprók is, az alany pedig élettelen, nehéz feladat. Egy különleges helyen kellett véghez vinni, egy biztonságos helyen, ahol az illető időnként szusszanhat egyet.

Ann fotóját néztem, a szélei befelé pöndörödtek, mintha oltalmazni akarnák a lányt. A dacos frizura és a vigyor Natalie-re emlékeztetett. Ezt a lányt is rögtön megkedveltem. A fényképet betettem a kesztyűtartóba. Azután feltűrtem a blúzom ujját, és vastag, kék golyóstollal a teljes nevét – Ann Marie Nash – odaírtam az alkarom belsejére.

Nem hajtottam fel egyik kocsibejáróra sem, pedig csak úgy tudtam volna megfordulni. Gondoltam, elég idegesek az itt lakók a környéken cirkáló idegen kocsik nélkül is. Inkább balra kanyarodtam a sarkon, és a hosszabbik úton hajtottam el anyám házáig. Vívódtam, előbb felhívjam-e, de háromsaroknyira a házunktól úgy döntöttem, inkább mégsem. Már túl késő volt telefonálni, az ilyesmi céltalan, eltúlzott udvariaskodás. Ha az ember már áthaladt az államhatáron, nem kérdezi meg, hogy esetleg beugorhat-e.

Anyám hatalmas háza Wind Gap legdélibb pontján áll, a gazdag negyedben, amennyiben egy nagyjából három háztömbnyi területet negyednek lehet nevezni. Egy díszes Viktória korabeli épületben lakik – itt laktam egykor én is –, van rajta tetőkilátó, körbefutó veranda, hátrafelé elnyúló nyári terasz, a tetején kupola. Tele van rejtekhelyekkel és zugokkal, különös és cikornyás épület. A viktoriánus korban, főként idelent délen, az embereknek sok helyre volt szükségük, hogy távol maradhassanak egymástól, elrejtőzzenek a tuberkulózis és az influenza elől, védekezzenek a mohó vágyak ellen, elbarikádozzák magukat a zavarba ejtő érzelmek elől. Egy kis tér sosem árt.

A ház egy meredek domb tetején áll. Egyesben fel lehet hajtani a kátyúkkal tarkított, régi kocsifeljárón a házhoz, ahol egy beálló védi az autókat az esőtől. De a domb alján is le lehet parkolni, így a hatvanhárom lépcsőt megmászva jut fel az ember a házig, a szivarvastagságú korlátba kapaszkodva baloldalt. Régen azt hittem, azért van a bal oldalon a korlát, mert én balkezes vagyok, és valaki úgy gondolta, biztosan örülnék ennek. Furcsa belegondolni, hogy volt idő, amikor még ilyen illúziókba ringattam magam.

Lent álltam meg, hogy ne tűnjek annyira tolakodónak. Mire felértem a lépcső tetejére, teljesen leizzadtam, kicsit dobáltam a hajamat, legyezgettem a hátamat, meglebbentettem a blúzomat. Közönséges izzadságfoltok a franciakék blúz hónaljában. Ahogy anyám mondaná, érett szagom volt.

Megnyomtam a csengőt. Kis koromban még fülsértő hangja volt, most viszont visszafogottan és röviden szólt, mint a halk pittyenés, amit a meselemezeken hallani, amikor lapozni kell. Negyed tíz volt, épp elég késő ahhoz, hogy talán már ágyban legyenek.

– Ki az, kérem? – Anyám elhaló, magas hangja az ajtó mögött.

– Szia, mama. Camille vagyok. – Igyekeztem legyűrni a hangom remegését.

– Camille! – Ajtót nyitott, megállt a bejáratban, nem tűnt meglepettnek, és még csak nem is próbált megölelni, még olyan erőtlenül sem, mint vártam. – Valami baj van?

– Nem, mama, dehogy. Munkaügyben vagyok a városban.

– Munkaügyben. Munkaügyben? Édes jó istenem, ne haragudj, édesem, gyere be, gyere csak! Attól tartok, a ház nincs olyan állapotban, hogy látogatót fogadjunk.

A ház tökéletes volt, olyannyira, hogy több tucat tulipán virított vázákban a bejárat mellett a hallban. A levegőben virágpor szállt, könnyezett tőle a szemem. Anyám természetesen nem kérdezte meg, miféle munkaügy hozott ide. Ritkán tett fel lényeges kérdéseket. Ennek az oka vagy az volt, hogy túlzottan tisztelte mások privát szféráját, vagy egyszerűen nem igazán érdekelte semmi. Hagyom, hogy kitalálják, szerintem melyik a helyes válasz.

– Hozhatok valamit inni, Camille? Alannel épp citromos amarettokoktélt iszunk – mutatott a kezében tartott pohárra. – Én tettem bele egy kis Sprite-ot is, jobban kihozza az édes ízt. De van mangólé, bor, édes jegestea vagy jeges víz is. Vagy szódavíz. Hol szállsz meg?

– Fura, hogy ezt kérded. Azt reméltem, hogy itt. Csak néhány napra.

Rövid csend támadt, hosszú, áttetsző rózsaszínű körmei a poharán koppantak.

– Hát persze, így is jó lesz. Jobb lett volna, ha telefonálsz. Csak hogy előre tudjam. Akkor vacsorával tudtam volna készülni, vagy valami. Gyere, köszönj Alannek! A hátsó teraszon vagyunk.

Elindult előttem a folyosón – kétoldalt ragyogó fehér nappalik, szalonok, könyvtárszobák nyíltak –, én pedig alaposan szemügyre vettem. Majdnem egy éve nem találkoztunk. Új hajszínem volt – barna a vörös helyett –, de úgy tűnt, észre sem vette. Ő viszont semmit sem változott, nálam nem sokkal látszott idősebbnek, pedig a negyvenes évei vége felé járt. Ragyogó, sápadt bőr, hosszú, szőke haj, halványkék szem. Olyan volt, mint egy kislány legszebb babája, az a fajta, amelyikkel sosem játszanak. Hosszú, rózsaszín pamutruhát viselt és apró fehér papucsot. Megforgatta a koktélt a poharában anélkül, hogy egy csepp is kilöttyent volna.

– Alan, Camille van itt.

Anyám eltűnt a hátsó konyhában (ez a kisebbik a kettő közül), hallottam, amint egy fém jégkockatartót vesz elő.

– Kicsoda?

Kikukucskáltam az ajtón, rámosolyogtam.

– Camille. Ne haragudjatok, hogy csak így rátok törtem!

Az ember azt hinné, egy olyan szép nő, mint anyám, arra született, hogy egy nagydarab exfutballsztár felesége legyen. Egy keménykötésű, bajuszos óriáshoz illett volna. Alan viszont még anyámnál is vékonyabb volt, élesen kiugró arccsontja felett a szeme két mandulavágású csíknak látszott. Valahányszor megláttam, kedvem támadt volna infúzióra kötni. Mindig túlságosan kiöltözött, ahogy most is, pedig csak egy pohár édes italt ivott este anyámmal. Ott ült, vékony lába kilógott a fehér szafarinadrágból, legombolt nyakú, vasalt kék ingére világoskék pulóvert terített. Egyáltalán nem izzadt. Alan a nedvesség antitézise.

– Camille! Örülök. Nagyon örülök – mormogta monoton, elnyújtott hangon. – Lejöttél ide Wind Gapbe. Azt hittem, ami Illinois-nál délebbre esik, az neked már tiltott terület.