Nina Milne

Királyi esküvő

Helen Bianchin

Nyered, ha mered

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Harlequin Books S.A., 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A ROMANA 755. eredeti címe: Their Christmas Royal Wedding

(Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Helen Bianchin, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Romana 756. eredeti címe: The Italian’s Ruthless Marriage Command

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Kis Zita Margit

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 755-756. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-621-0

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Nina Milne

Királyi esküvő

1. FEJEZET

Aguilarezi királyi palota, november

Őfelsége, Cesar Asturiaz herceg lenézett a helikopterből az ismerős fákra és sziklákra, miközben a pilóta az erődítményszerű kastéllyal szomszédos leszállópálya fölé irányította a gépmadarat.

Itt nőtt fel, ebben a palotában, ahová az elmúlt három évben csak ritkán látogatott el. Kizárólag olyankor, ha hazarendelték. Ahogy most is.

Családi találkozóra készültek, hogy kiutat találjanak a királyi házat megrengető botrányból. Hogy elhárítsák, de legalábbis minimalizálják a károkat, amely károk egyébként nemcsak őket, hanem a szomszédos Casavalléban uralkodó Valenti famíliát is fenyegették. A két kis királyság egy szigeten osztozott. A viharos múlttal rendelkező kicsiny országokban kétszáz éve béke honolt, ám ez most ismét megkérdőjeleződött, méghozzá Cesar nővére, Meribel miatt.

A férfi nem is értette, mit gondolt Meribel. Hiszen gyerekkoruk óta azt tanulták, hogy az ország érdeke mindenek fölött áll, a személyes érzések semmit sem számítanak.

Meribelt már gyermekkorában odaígérték Casavalle trónörökösének, Luca Valentinek, ennek ellenére napokkal a szertartás előtt lemondta az esküvőt, mivel egy másik férfi gyermekét várta.

Ehhez a botrányhoz jött még, hogy kiderült, az eddig trónörökösnek hitt Luca egyáltalán nem a király legidősebb gyermeke. Helyette Gabriella Ross lett a trón várományosa, aki a király első házasságából született, és Kanadában, rokonoknál nevelkedett. Eddig nem is tudott a királyi származásáról.

Nem csoda, hogy óriási volt a zűrzavar. Nagy bizonytalanság uralkodott mindkét királyságban, így Cesar nem lepődött meg, amikor a szülei hívatták. Noha belátta a találkozó szükségességét, nem volt sok kedve az egészhez.

De mindegy is. Most már itt van, valahogy majdcsak túléli.

Ahogy kiszállt, vett egy mély lélegzetet. Imádta ezt a friss, havat ígérő hegyi levegőt. Minden családi probléma ellenére ez volt a hazája, amelyet nagyon szeretett.

Negyedórával később belépett a szalonba, ahol a szülei vártak rá.

– Csakhogy itt vagy végre, Cesar! – mondta szemrehányóan az apja, Jorge király. – Néhány óra múlva már Casavalléban kell lennünk, és addig még rengeteg megbeszélnivalónk van.

– Mindenekelőtt Lady Ameliáról kell szót ejtenünk – vette át a szót a királyné.

– Valóban? – csodálkozott Cesar. Lady Amelia Scott-Browne a jelenlegi szeretője volt, és az anyja sosem titkolta, hogy nem szenvedheti a hölgyet.

Cesar élvezte, hogy élheti az aranyifjak gondtalan életét. Nem terhelték családi kötelezettségek, hiszen már mindkét bátyja megnősült, sőt örököst is nemzett.

– Valóban. Ugyanis sürgősen véget kell vetned ennek a viszonynak.

– Megkérdezhetem, miért?

– Mert van egy tervünk – hajolt előre a király.

Cesar rosszat sejtett.

– Miről van szó?

– A legjobb módja, hogy szövetséget kössünk Casavalléval, és elsimítsuk a botrányt, amit a nővéred okozott, egy előnyös házasság. Úgy döntöttünk, hogy feleségül veszed az új trónörökösnőt, Gabriella Rosst.

Casavallei királyi palota, december

Gabi képtelen volt elaludni. Vagy egy óráig számolta a bárányokat, sőt a jógalégzéssel is próbálkozott, mindhiába. A fejében egyre kavarogtak a gondolatok.

Nem csoda, mert nagyot változott az élete. Harmincegy évig azt gondolta, hogy egészen átlagos emberi lény. Idős nagynénje és annak férje nevelte fel egy kanadai kisvárosban. A haláluk után megörökölte a rokonai könyvesboltját, amit felvirágoztatott. És most tessék, egy palotában lakik…

Nyolc hónappal ezelőtt ugyanis talált két levelet. Az anyja írta őket, az édesanyja, aki meghalt, amikor Gabriella hároméves volt. Az egyik levél neki szólt, a másik Vincenzónak, Casavalle királyának, de mindkettő ugyanarról a titokról rántotta le a leplet.

Vincenzo király volt Gabriella apja – aki sosem látta a lányát, sőt mi több, a létezéséről sem tudott.

Gabi felsóhajtott, és felült az ágyában. Ha úgysem tud aludni, akkor minek erőlködnie?

Miközben körülnézett a pompázatos királyi hálóteremben, ahol a vörös és az arany volt az uralkodó szín, titkon a régi, Crystal Lake-i, egyszerű fenyőbútorokkal berendezett szobája után vágyakozott.

Pedig volt abban jó is, hogy egyszerre ilyen nagyot változott az élete. Például a család…

Igen, Kanadában teljesen egyedül volt a nagynénje és a bácsikája halála óta, itt meg annyian vették körül! A két öccse, Luca és Antonio, akikkel azonnal kialakult köztük a szoros kötelék. És a fiúk anyja, Maria, aki szintén nagy szeretettel fogadta.

Gabit ennek ellenére furdalta a lelkiismeret.

Luca abban a hitben nőtt fel, hogy a trón várományosa, ő meg most kitúrta a helyéről! Ez éppúgy nyugtalanította a lányt, mint a félelem, hogy képtelen felnőni a felelősségteljes feladathoz.

Mit tudja ő, hogyan kell királynőnek lenni! És tessék, néhány óra múlva mégis a nagyközönség elé lép, amikor egy nagyszabású bál keretében bemutatják a nyilvánosságnak. Nyilván minden mozdulatát árgus szemekkel figyelik majd, és minden szavát hosszan elemzik. Különösen az aguilarezi Cesar herceg, akit a szülei direkt erre a bálra rendeltek ide, hogy Gabival megismerkedhessen.

Csoda, hogy nem tud aludni? Gabi nagyot sóhajtott. Casavallénak, sőt talán a szomszédos Aguilareznek is egyszerűbb lett volna, ha sosem derül fény az ő királyi származására.

Persze felesleges ezen gyötörnie magát. Ha már aludni úgysem tud, legjobb lesz, ha felkel.

Kimászott az ágyból, és a pizsamájára felvett egy farmert meg egy hosszú ujjú pamutfelsőt, végezetül belebújt a futócipőjébe. Ebben a nem túl királyi szerelésben indult el lábujjhegyen a konyha felé, hogy főzzön magának egy kamillateát, és harapjon valamit. Előző este olyan ideges volt a másnapi bál miatt, hogy kihagyta a vacsorát.

Akár egy tolvaj, úgy lopakodott a palota folyosóján, pedig az övé volt az egész épület. De ez a tudat inkább gátlásossá tette, mert rettegett, hogy képtelen lesz megfelelni az elvárásoknak, hogy nem lesz méltó a büszke Valenti névre.

Az anyja sem érezte magában az erőt, hogy helytálljon ebben a környezetben. Ezért is menekült el jó harminc évvel ezelőtt a palotából, nem sokkal a királlyal kötött házassága után.

A konyhához közeledve Gabi fényt látott és hangokat hallott. A késői óra ellenére nagy volt a sürgés-forgás. Persze, hiszen a személyzet nyilván éjt nappallá téve készül a bálra! A palota egyetlen óriási organizmus, mely soha nem alszik…

Gabinak ekkor hirtelen eszébe villant valami. Hát persze, az istállók! Ott megtalálja a vágyott csöndet és nyugalmat. A lovakat nem érdekli, hercegnő-e vagy sem, ők az embert látják benne. Gabi alig várta, hogy viszontlássa az állatokat, különösen azt a két gyönyörű telivért, amelyek ma érkeztek az aguilarezi királyi család ajándékaként.

Vajon a lovaknak is lehet honvágyuk? – töprengett, miközben elsuhant a konyha mellett, és egy oldalsó kijáraton át kiment a palota kockakővel borított belső udvarára. Hideg volt kint, mégis mohón szívta be a nedves, hóesés ígéretétől terhes levegőt. Ismerős illat volt, mégis kicsit más, mint otthon, Kanadában.

Az istállóban kellemes meleg várta. Mire megtalálta az új lakókat, és azok halk nyihogással üdvözölték, egészen felélénkült. Gyöngéden cirógatta meg a paripák orrát.

– Bárcsak inkább ti lennétek ott a bálon az aguilarezi királyi család helyett! – sóhajtotta, ám hirtelen elhallgatott, mert valami zajt hallott. Mintha léptek koppantak volna kívül, az udvaron. Gabi zavara pillanatok alatt átadta helyét a páni félelemnek. Akárki is az, nem találhatja őt éjnek idején az istállóban, mert akkor aztán magyarázkodhat, mit keres itt…

Ösztönösen bemenekült a szomszédos üres bokszba, és hasra vetette magát a szénában. Aztán dobogó szívvel meglapult és fülelt.

Cesar Asturias hosszú léptekkel vágott át a palota udvarán, és dühösen szitkozódott. A jelek szerint benne volt a pácban, és nem tehetett mást, mint hogy meghozza a végső áldozatot a hazájáért: politikai célból köt házasságot.

Cesar eddig diplomataként védte Aguilarez érdekeit, így nem vonta kétségbe, hogy erősíteni kell mind az országaik közti szövetséget, mind Gabriella Ross jogalapját a trónra. Arról nem is beszélve, hogy egy ilyen házasság feledteti a botrányt, amelyet Meribel okozott, amikor lemondta a királyi menyegzőt azon az alapon, hogy szerelmes, és gyereket vár a szeretett férfitól.

Most az ő vállán van minden felelősség, neki kell vállalnia, hogy mindent helyrehoz. Így aztán végül fogcsikorgatva vállalta, hogy részt vesz a Gabriella hercegnő bemutatása céljából rendezett udvari bálon.

Hogy miként fogják rávenni a nem királyi neveltetést kapott Gabriellát a házasságra, még nem volt világos. Az anyja azt javasolta Cesarnak, próbálja magába bolondítani a hercegnőt, de Maria, Casavalle királynéja élesen ellenezte ezt. Ahogy maga Cesar is. Jorghe király sajnálkozott, hogy a régi jó módszer, a házasságra kényszerítés manapság már nem működik…

Végül úgy döntöttek, az elhatározást titokban tartják, és csak fű alatt munkálkodnak a megvalósításán. Maria királyné letette a nagyesküt, hogy sem a fiainak, sem Gabriellának nem szól a tervezett frigyről.

Cesar komor képpel igyekezett a kocsija felé, a fejében egymást kergették a hasonlóan komor gondolatok. Mihamarabb le akart lépni innen, de az istálló felől halk nyihogás hangját hozta a szél.

A csudába! Most eszébe jutott a másik dolog, ami bosszantotta. A szülei rákényszerítették, hogy jószándéka jeléül Gabriellának ajándékozzon két telivért, az egyik ráadásul Cesar saját lova volt.

– Ha minden jól megy, hamarosan úgyis a tiéd lesz megint mindkettő – legyintett az apja.

Az anyja pedig értetlenkedve csóválta a fejét. Egy szót sem akart vesztegetni a fia érzéseire. Asturiaséknál ez volt a szokás. Az érzelmeket feleslegesnek tartották, és lehetőség szerint kerülték őket, vagy legalábbis nem beszéltek róluk.

Cesar, amint tehette, elmenekült ebből a szeretetlen, rideg környezetből, és élte a gazdag aranyifjak gondtalan, élvezetekkel teli életét. És tessék, most mégis olyan sorsra kárhoztatják, amit mindenáron el akart kerülni! Érdekházasságot köt, és olyan életet fog élni, mint a szülei.

Újabb nyihogás törte meg az éjszaka csendjét. Szitkozódva indult meg az istálló felé. Ördög és pokol! Muszáj bemennie Ferronhoz, és üdvözölnie őt!

Amikor belépett az istállóba, az a kellemetlen érzése támadt, hogy nincs egyedül. Mintha valami zajt is hallott volna: egy felszisszenést, a széna zizegését…

Megkereste Ferron bokszát, de a csődörrel nem volt semmi baj. Hangtalanul odalépett a szomszédos bokszhoz, és belökte az ajtót. Semmi kétség, innen jött a zaj! Ki bujkálhat itt? Egy lótolvaj? Vagy gyújtogató?

Akárki volt is, az illető próbált elbújni a szénában, de nem járt sikerrel. Cesar elővette a telefonját, bekapcsolta rajta a zseblámpa funkciót, és döbbenten hunyorgott.

A szénában egy gyönyörű nő kuporgott. Hosszú, gesztenyebarna haja volt, egyenes orra, széles járomcsontja. Formás idomait még a bő szabású farmer és a méretes pulóver sem tudta elrejteni, mely alól ráadásul kikandikált a kockás flanelpizsama szegélye.

Már csak egy kérdése volt: miért bujkál Gabriella Ross, az ország trónörökösnője itt, az istállóban?

2. FEJEZET

Gabi a szeme elé kapta a kezét, olyan éles volt a rá irányuló fénysugár, de a férfi a következő pillanatban már a földre irányította a telefon fényét.

Ó, te jó ég, micsoda megalázó helyzetbe hoztam magam! Mi a csudáért kellett elbújnom a szénában?

Próbálta menteni a menthetőt, és visszaszerezni a méltósága maradványait, de amikor felpillantott, a férfi meghajolt előtte, és a kezét nyújtotta.

– Felsegíthetem, felség?

Hát ez csodás! Szóval bárki is a betolakodó, felismerte őt. Pedig épp elhatározta, hogy fáradt istállószolgának fogja kiadni magát.

– Köszönöm – dünnyögte, és elfogadta a felkínált jobbot, mert egyedül felkászálódni még kevésbé lett volna elegáns. A férfi keze hűvös és erős volt, de amint talpra állította, azonnal el is engedte Gabit.

A lány kíváncsian mérte végig. Még a telefon fényénél is látta, hogy az ismeretlen mosolyog, és nemcsak magas, de jól is néz ki. Rövid, fekete haja volt, erőteljes álla, kifejező vonásai. Széles vállát sötétszürke gyapjúkabát hangsúlyozta.

Gabiban érdeklődés ébredt, méghozzá akarata ellenére. Kicsit megkésve merült fel benne, hogy talán lenne oka az ijedségre, mivel ezt az embert még sosem látta. De talán ő is az ajándék lovakkal, Ferronnal és Aryával érkezett, hogy gondjukat viselje. Most, hogy jobban megnézte a fickót, mintha ismerősnek tűnt volna.

Ó, te jó ég! Lehetséges, hogy már bemutatták őket egymásnak, csak ő nem emlékszik? Az elmúlt néhány hétben annyi új emberrel ismerkedett meg, amennyit tényleg lehetetlenség észben tartani.

Hogy jobban belegondol, mégsem valószínű, hogy ez az ember istállófiú lenne. Nem úgy fest, mint egy lóápoló.

– Köszönöm. Hogy őszinte legyek, én magam sem tudom, miért próbáltam meg elrejtőzni, miután lépteket hallottam. Talán butaság, de eredetileg azért jöttem ide, hogy megnézzem az ajándék lovaimat, nincs-e honvágyuk.

A férfi mosolyogva bólintott.

– Szerintem egyáltalán nem butaság, sőt kifejezetten kedves gesztus. De miért pont a szénába bújt?

– Sejtelmem sincs. Megijedtem, és ösztönösen elrejtőztem. De ha valami dolga van a lovakkal, a világért sem akarom zavarni. Csak rajta!

A férfi arcán különös kifejezés suhant át. Aztán hátralépett, és könnyedén meghajolt.

– Felség, előttem nem kell sem mentegetőznie, sem magyarázkodnia. Ferron és Arya bizonyára méltányolják az erőfeszítéseit.

– Látom, ön is törődik velük. Maga gondoskodott róluk mostanáig?

– Igen, én voltam felelős értük Aguilarezben, és most csak meg akartam győződni róla, hogy jól vannak-e. De mielőtt hazautazom… – Cesar habozott, aztán kimondta: – Mit szólna hozzá, felség, ha kilovagolnánk a holdfényben? Van kedve közelebbről is megismerkedni Ferronnal és Aryával?

Gabi egészen odavolt a javaslatért, mégis tétovázott. Nem tudta, mi az udvari szokás: igent mondhat-e egy hercegnő egy ilyen spontán programjavaslatra? Bárcsak jobban ismerné az udvari etikettet!

Másrészről viszont… micsoda kaland! Épp ilyen változatosságra és szórakozásra vágyott.

A férfi az aguilarezi palota egyik alkalmazottja, nyilván imádja a lovakat, és abban reménykedik, hogy még egyszer, utoljára lovagolhatja valamelyiket. Nem lenne szép tőle, ha csalódást okozna neki, nem igaz? A királyi család tagjai gyakran lovagolnak ki kísérettel. És mivel ez a férfi az Asturias család közvetlen környezetében él, nyilván sokat tud a királyi famíliáról és Cesar hercegről.

– Remek ötlet. Szívesen kilovagolnék.

– De elég hideg van. Ha nincs ellene kifogása, boldogan átadom a kabátomat.

– És magával mi lesz?

– Én itt nőttem fel a hegyekben, hozzászoktam az itteni éghajlathoz. A pulóver is elég lesz. – Azzal a férfi levette a kabátját, és a lány vállára terítette. Gabriella szíve a torkában dobogott, amikor a tekintetük találkozott.

– Nyergeljük fel őket! – javasolta elfúló hangon. – Gondolom, maga Ferront szeretné… Akkor az enyém Arya.

Néhány perccel később kivezették az állatokat az istállóból, és felültek rájuk.

– Merre menjünk? – kérdezte a férfi.

– Át az erdőn! – javasolta Gabi.

– Jól van. – Az ismeretlen a combja szorításával a megfelelő irányba fordította a lovat.

Olyan közel lovagoltak egymáshoz, hogy a lánynak a holdfényben is feltűnt, milyen ápolt és finom keze van a kísérőjének. Nem, ez az ember biztosan nem végez fizikai munkát!

– Régóta dolgozik a királyi családnak?

– Mióta az eszemet tudom – jött a kissé gúnyos válasz. – Ez egyfajta családi hagyomány nálunk.

– És nem szereti ezt a hagyományt?

– Nem így fogalmaznék. De nem mindig kellemes olyan életet élni, amelyben előre le vannak osztva a lapok. Amelyben nincs az embernek igazi választása. Amelyben nem érik az embert meglepetések.

– Nekem tetszett ez a fajta élet – vallotta be Gabi. – Úgy értem, az előző életem.

– Ó, a könyvesbolt, igaz? Ha jól tudom, könyvesboltot vezetett Kanadában.

– Pontosan.

– Nehéz lehetett a váltás.

– Még most is az. De a jelek szerint maga az egyetlen ember a világom, aki ezt így látja. Mindenki más szerint ki kellene ugranom a bőrömből örömömben.

– Hát igen. Az emberek többsége azt hiszi, hogy az uralkodók élete csupa fény és csillogás. Ami bizonyos szempontból igaz is, ugyanakkor van az éremnek egy másik oldala.

– Az a rengeteg szabály! – sóhajtotta Gabi. – A folytonos odafigyelés és alkalmazkodás…

Lehajolt, és megveregette a lova nyakát.

– És magával mi a helyzet? Még ha családi hagyomány köti is a királyi családhoz, attól még elszakadhat tőlük, ha úgy akarja, ugye?

A férfi csak egy kicsit habozott a válasszal.

– A világért sem akarok hálátlannak tűnni. A hagyomány fontos dolog, és valahol szeretem is a munkámat. Jó életem van. Szóval nem bánok semmit.

– Ugye tudja, hogy bizalmasan kezelem ezt a beszélgetést, és nem fogom beárulni a munkaadóinál? – mondta aggodalmas arccal Gabi.

– Köszönöm, ez igazán kedves öntől, felség. – Az ismeretlen melegen rámosolygott. – Én is bizalmasan kezelem a beszélgetésünket. Különben meg, biztosíthatom, kicsit sem félek a királyi családtól.

– Jó magának! Én valósággal rettegek tőlük. – Ez hamarabb csúszott ki a lány száján, mint hogy észbe kapott volna.

– Miért? – A férfi hangja szokatlanul élesen csengett. – Mit követtek el felséged ellen?

– Se… semmit – hebegett Gabi. – Csak a holnapi bál miatt mondtam… Nagyon izgulok. Felvonultatnak mindenki előtt, és nem szabad hibáznom, mert saját magamon kívül az országomra is szégyent hozok, ha elügyetlenkedek valamit.

– Nincs mitől tartania, felség. Ha szabad ilyet mondanom, ön nemcsak királyi jelenség, hanem gyönyörű is. Valamennyi vendéget el fogja bűvölni holnap.

Gabinak hirtelen nagyon melege lett. Pedig tudta, hogy a férfi csak udvariasságból mond ilyeneket. Ő legfeljebb átlagos, gyönyörűnek talán csak a hosszú, gesztenyebarna haját lehet nevezni. Néhányan a termetét is királynőinek tartották, de ő nagyon örült volna, ha nem nő száznyolcvan centire.

– Kedves magától, hogy ilyeneket mond, de én már azzal is beérem, ha nagyobb bonyodalom nélkül túlélem az estét. Ha nem teszem nevetségessé magam, és el tudom hitetni az emberekkel, hogy méltó vagyok a szerepre, amelyre készülök. Ugyanakkor nem hiszem, hogy az Asturias királyi ház tagjait könnyű lesz meggyőzni erről. Különös tekintettel Cesar hercegre…

A kísérője meghúzta a szárat, és ezzel lassításra késztette a csődört.

– Miből gondolja ezt?

Gabi felsóhajtott. Maga sem értette, miért ilyen közlékeny, de jólesett megosztania az aggodalmait egy olyan emberrel, aki személyesen ismeri a szomszédos ország uralkodóját és családját.

– Úgy hallottam, Cesar herceg dühös, amiért iderendelték a bálra.

– Nem kell minden pletykát elhinni. A herceg feladataihoz tartozik, hogy ilyen eseményeken részt vegyen a királyi család képviseletében, szóval annyira nem lehet dühös.

Gabi a fejét rázta.

– Akkor lehet, hogy csak velem nem akar táncolni. Mert együtt kellene eljárnunk a bál nyitó keringőjét. És én kétballábas vagyok.

– Biztosra veszem, hogy alábecsüli magát. Az ön kecsessége és természetes bája már abban is megmutatkozik, ahogy a nyeregben ül.

– Az teljesen más – legyintett Gabi, bár nagyon jólesett neki a dicséret. – Lovagolni imádok, táncolni viszont sosem tudtam. Főleg nem keringőt. Most meg egy vadidegen karján fogok parádézni a táncparketten, miközben százak figyelnek árgus szemekkel! – A gondolatba beleborzongott, pedig különben nem fázott.

– Biztosra veszem, hogy megoldja majd a feladatot, felség – mondta a titokzatos idegen olyan biztonsággal, hogy Gabi majdnem megnyugodott. De csak majdnem.

– Igazából nemcsak a táncról van szó, hanem erről az egészről – csóválta meg a fejét. – Hogy képes leszek-e eljátszani a szerepet, ami trónörökösként rám vár.

– Nem kell eljátszania semmit, felség. Hiszen ön tényleg a trón örököse, és hamarosan királynő lesz. És ez nem olyasmi, amitől egykönnyen szabadulhat az ember. Ön erre született, ezt kell tennie élete végéig, még akkor is, ha mostanáig nem tudott róla.

Gabi hirtelen úgy érezte, mázsás súly nehezedik a mellkasára.

– Vissza kellene fordulnunk. Most rögtön.

A férfi az első pillanatban mintha ellenkezni akart volna, de gyorsan kapcsolt.

– Persze, ahogy kívánja, felség.

A visszaúton nem sokat beszéltek, csak a lovak patájának halk puffanása hallatszott a puha, erdei talajon.

Gabi időnként oldalra sandított, és a szeme sarkából a kísérőjét méregette. Nem értette, miért találja ilyen vonzónak, ha egyszer nem is az esete. Az a kevés férfi, akivel mostanáig randizott, mind átlagosnak volt mondható. Veszélytelen, kellemes, biztonságos partnereknek ígérkeztek. Ellentétben ezzel a vonzó pasival itt. Ő sok minden volt, csak átlagos és veszélytelen nem.

Amint visszaértek az istállóhoz, a férfi elegánsan leugrott a lóról, majd Gabihoz lépett, hogy neki is segítsen. A lány kihúzta a lábát a kengyelből, és meg akarta mutatni, megy ez neki egyedül is, ám Arya ebben a pillanatban idegesen megugrott, az ő lába beleakadt a kabátba, és bizony a földre zuhant volna, ha erős férfikezek meg nem akadályozzák. Gabi szíve a torkában dobogott, ahogy megérezte az izmos karokat a dereka körül.

Egy másodpercre mindketten ledermedtek, aztán a férfi letette, hátralépett, majd könnyedén meghajolt. A pillantásuk találkozott, és szinte sistergett köztük a levegő. Gabi torka elszorult.

– Figyelmeztetnem kellett volna, felség – mentegetőzött a férfi. – Arya leszálláskor néha csinál ilyesmit.

– Semmi baj. Idejében közbelépett, köszönöm. – Gabi elhallgatott, és az ajkába harapott. Az jutott eszébe, hogy ha tenne előre egy lépést, és felágaskodna, akár meg is csókolhatná a férfit.

Az ismeretlen valószínűleg hasonlóra gondolhatott, mert a tekintete elsötétült.

– A kabátja… – jutott eszébe Gabinak, és kibújt a meleg ruhadarabból.

– Köszönöm. Menjen csak be, felség, a lovakat majd én elintézem.

– Köszönöm, hogy elkísért. – Gabi szívesen mondott volna még többet is, de tudta, hogy nem szabad.

– Szívesen, felség. A bál miatt pedig ne aggódjon, mindenkit elbűvöl majd. Még Cesar herceget is, ez egészen biztos.

– Köszönöm. – A lány továbbra is csak állt ott. Látta, hogy ismeretlen kísérőjének pillantása megállapodik az ajkán, majd a szemére vándorol. Gabi egy másodpercig azt hitte, meg fogja csókolni, és elöntötte az öröm. Aztán észbe kapott, mert rájött, hogy hercegnők nem csókolóznak idegenekkel az istálló előtt.

És mintha a férfinak is épp most jutott volna az eszébe: megfogta a kezét és az ajkához emelte. A régimódi gesztusba Gabi beleborzongott. Egy másodpercig eljátszott a gondolattal, hogy ő ragadja magához a kezdeményezést, de aztán rájött, hogy ez aztán végképp nem illene egy hercegnőhöz.

– Viszontlátásra, felség!

– Viszontlátásra!

Gabi hosszan nézett a kísérője után, miközben a férfi bevezette a lovakat az istállóba. Most villant csak az eszébe, hogy még a nevét sem tudja. Vajon viszontlátja-e valaha?

3. FEJEZET

Cesar belépett a karácsonyi díszben pompázó bálterembe. Két hatalmas karácsonyfa adta meg a bál alaphangulatát, és elárasztotta a termet pazar fenyőillattal.

Cesar kimért léptekkel követte a szüleit, a bátyjait és a sógornőit. Mellette lépdelt a húga, Flavia. A királyi család majd minden tagja felsorakozott, és most különösen nagy gondot fordítottak a megjelenésükre. Az uralkodó és fiai katonai díszegyenruhát viseltek, a hölgyek válogatott divattervezők kreációit.

Flavia észrevétlenül oldalba bökte Cesart.

– Szívből sajnálom szegény Gabriella hercegnőt. Fenyegető jelenség lehetünk, ahogy így csoportosan elárasztottuk a báltermet.

Cesart elfogta a bűntudat, mert eszébe jutott, mit mondott neki Casavalle leendő uralkodónője a mai bállal kapcsolatos félelmeiről. A csudába, meg kellett volna mondanod neki, ki vagy! De nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy megtudja, mit gondol róla a trónörökösnő. Hiszen ha tudja, hogy ő Cesar herceg, aligha lett volna vele ennyire őszinte.

Cesar most már legalább tudta, hogy – legalábbis részéről – egyáltalán nem is tűnik annyira reménytelennek ez a házasság. Rögtön az első pillanattól fogva, amint meglátta Gabriellát a szénában a farmerja alól kivillanó pizsamájában, heves vonzalom támadt benne. És az éjszakai lovaglásukat követően már abban is biztos lehetett, hogy ez a vonzalom kölcsönös.

Hogy a hercegnőt ne érje kellemetlen meglepetés a mai bálon, küldött neki egy levelet, amelyben felfedte a kilétét, és elnézést kért tőle. Nem akarta, hogy Gabriella dühös legyen rá. Már csak azért sem, mert ezt a bált akarta kihasználni, hogy megindítsa a nagy hódító hadműveletet.

– Cesar! – A húga súgva figyelmeztette, és ezzel visszarántotta az ábrándok világából a valóságba. – Ébredj fel, mindjárt odaérünk!

A szüleik már az aranyszínű szőnyegen lépkedtek, melynek végén a felsorakozott Valenti família várta őket.

Cesar előre nézett, és elámult Gabriella váratlan szépségén. Már tegnap este is roppant vonzónak találta a lányt, aki most leheletfinom csipkevirágokkal díszített, fekete-fehér, vállpántos báli ruhát viselt. Valósággal lenyűgözte őt a megjelenése. Még a kanadai akcentusát is roppant vonzónak találta. Amit a lány mondott, az kissé begyakoroltnak tűnt, és a hangja is idegességről árulkodott, de összességében nagyon szépen helytállt.

Már a fivérei voltak soron a bemutatásnál, majd ő következett.

– Isten hozta, fel… – A hercegnő hangja elcsuklott, barna szeme tágra nyílt az elképedéstől. Cesar ebben a másodpercben rájött, hogy nyilván nem kapta meg az üzenetét. – Hát maga mit…

Hogy mi keresek itt? Lehet, hogy a szívemet…

Látta, hogy a lány szemében megvillan a harag, és gyorsan meghajolt.

– Rendkívüli öröm, hogy megismerhetem, felség – mondta, mert úgy döntött, kisebb baj, ha a protokoll ellen vétve félbeszakítja a hercegnőt, mintha hagyja, hogy folytassa a mondandóját.

Gabriella egy pillanatra lesütötte a szemét, és amikor megint felnézett, látszott rajta, hogy nehezére esik megszólalni. Legszívesebben a férfi arcába sziszegett volna.

– Számomra is nagy öröm, hogy itt üdvözölhetem, felség, hiszen tudom, milyen fontosak önnek a diplomáciai feladatai. Köszönöm, hogy számos teendője mellett szakított rá időt, hogy jelenlétével még szorosabbra fűzze a királyságaink közti szövetséget.

Csak az orcáján megjelenő pír jelezte a benne dúló indulatokat, miközben méltóságteljesen Flaviához fordult, hogy őt is üdvözölje.

– Hát ez meg mit jelentsen, Cesar!? – dörrent rá az apja, amint távolabb kerültek Gabriellától. – A hercegnő a jelek szerint egyáltalán nem örült neked.

– Ugyan, nem hinném, hogy erről van szó. Szerintem csak fáradt egy kicsit.

– Emlékezz rá, miben állapodtunk meg!

Inkább, hogy mit parancsoltál! Cesar ezt természetesen csak gondolta, nem mondta ki. Elvett egy pohár pezsgőt az egyik pincér tálcájáról, és udvariasan megköszönte.

– El kellene bűvölnöd a hercegnőt, ahelyett hogy felbosszantanád! Ez a házasság mindkét ország szempontjából elsődleges fontosságú, és anyád is, én is bízunk benne, hogy hozzánk hasonlóan te is mindent megteszel a hazádért.

Benneteket talán boldoggá tett a tudat, hogy a hazátokért hoztok áldozatot?

Cesar természetesen ezt a kérdést sem tette fel. Még ha alapvetően érdekházasságot köt is, annak nem kell feltétlenül olyan ridegnek és szenvedélymentesnek lennie, mint a szüleié. Bár egy dologban kétségkívül igaza volt az apjának. Ha el akarja venni Gabriellát, udvarolnia kell neki, és a kezdés sajnos elég gyöngére sikeredett.

Figyelte Gabriellát, és amint a hercegnő egy pillanatra egyedül maradt, odalépett hozzá, majd félrevonta.

– Királyi felség! – mosolygott rá mézédesen a lány. – Remélem, jól szórakozik.

– Mindenekelőtt szeretnék elnézést kérni. Még az éjjel küldtem önnek egy levelet, de…

– Levelet? – Gabriella csodálkozva vonta fel a szemöldökét. – Még létezik ilyesmi? Nem gondolja, hogy egy telefon vagy egy személyes beszélgetés gyorsabb és célravezetőbb lett volna?

– Próbáltam diszkrét lenni.

– Nos, nem járt sikerrel.

– Kérem, próbáljon úgy tenni, mintha élvezné a beszélgetést – suttogta Cesar, kényszeredett mosollyal az arcán.

– Nem megy. Sosem tudtam színlelni.

– Akkor meg kell tanulnia. Egy hercegnőnél, nem beszélve egy királynőről, ez alapkövetelmény.

– Eddig is tisztában voltam vele, hogy nem vagyok különösebben királyi alkat – vetette oda Gabi. – Miért nem mondta meg őszintén, kicsoda? – kérdezte, és lángoló arcára szorította a tenyerét. – Olyan dühös vagyok, hogy már alig tudok…

– Pedig muszáj – szakította félbe a herceg. – Uralkodnia kell magán. Ez a bál fontos, ön mondta tegnap. Sok múlik rajta. A nyilvánosság vagy a sajtó nem értesülhet a kettőnk közti nézeteltérésről.

Gabi arckifejezése egyik pillanatról a másikra megváltozott. Vett egy mély lélegzetet, és bólintott.

– Rendben. Értem. Igaza van.

– És még valami. Szeretnék bocsánatot kérni a tegnapiak miatt.

Gabi a fejét csóválta.

– Bolonddá tett – suttogta szégyenkezve. – Remélem, jót szórakozott rajtam.

– Nem, Gabriella, erről szó sincs. – Cesar megfogta Gabi állát, és finoman megemelte, hogy a szemébe nézhessen. – Komolyan megbántam a dolgot. Tényleg nagyon sajnálom… És most könyörgök, mosolyogjon! Nézzen rám úgy, mintha legalább egy kicsit kedvelne!

– Megpróbálom – sóhajtotta a lány.

– Azért annyira talán nem lesz nehéz. Hiszen tegnap még kedvelt, nekem legalábbis úgy tűnt – emlékeztette Cesar. – Még mindig ugyanaz az ember vagyok, akivel tegnap beszélgetett.

– Ez nem igaz. Ön nem a királyi család alkalmazottja, hanem herceg. Hazudott nekem.

– Eltitkoltam a kilétemet, és emiatt ismételten a bocsánatáért esedezem, felség. Hibát követtem el. De minden más, amit mondtam, igaz.

– Biztos?

– Esküszöm. – Cesar időközben teljesen elfeledkezett arról, hogy egy báli forgatag kellős közepén vannak.

– Jól van. Elhiszem. – Gabi habozva bólintott, majd megkockáztatott egy tétova mosolyt. – Elfogadom a bocsánatkérését. Bárcsak eljutott volna hozzám a levele!

– Szeretném személyesen elmagyarázni ezt az egészet. Szívesen felkeresném, akár már holnap…

– A holnap nem jó. Egész nap be vagyok táblázva.

– Este sem jó? Találkozhatnánk az istállóban, és elmehetnénk egy újabb lovas kirándulásra. – Látta, hogy a lány habozik, ezért felsóhajtott. – Jól van, nem sürgetem, gondolja át nyugodtan.

– Majd értesítem, ha döntöttem – biccentett méltóságteljesen Gabriella. – De most mennem kell. Én vagyok a háziasszony, a többi vendéggel is törődnöm kell.

– Igaz. De el ne felejtsd, Gabriella: az első tánc az enyém.

Hiába tudta, hogy mindenki őket lesi, Gabi képtelen volt uralkodni magán, és mélyen elpirult. Zavarba ejtette, hogy a férfi hirtelen tegezni kezdte.

– És még valami.

– Igen?

– Nem hazudtam tegnap. Semmiben. Abban sem, amikor azt mondtam, hogy le fogod nyűgözni Cesar herceget. Gyönyörű vagy ma este. Alig tudom levenni rólad a szemem.

– Na persze… Mondani könnyű – legyintett a lány.

– Ha nem lenne itt olyan sok ember, be is bizonyítanám.

– Hogyan?

– Hát úgy, hogy megcsókolnálak… Persze csak ha engedélyt kapnék rá.

– Tessék?!

– Megadnád az engedélyt?

Gabi huncutul elmosolyodott, és az arcán megjelent két ennivaló gödröcske.

– Próbálkozz, és megtudod. – Gabi kuncogott egy jót, aztán közölte, hogy most már tényleg mennie kell, és már ott sem volt.

Tényleg ezt mondtam Cesar hercegnek?

Gabi leszívesebben elbújt volna az egyik óriási karácsonyfa mögé, de ellenállt a kísértésnek. Egy hercegnő nem csinál ilyet! Egy hercegnő úrrá lesz az érzelmi káoszon, és úgy tesz, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

A titokzatos istállófiú tehát nem volt más, mint Cesar Asturias herceg. És ő annyira összezavarodott ettől, hogy elfelejtette az udvari élet elsőszámú szabályát: csak semmi érzelemnyilvánítás! Most csupán egyetlen dolga volt: elhitetni ezekkel az emberekkel, hogy méltó a királyi koronára.

Egy tükör előtt sikerült újra az arcára varázsolnia királynői mosolyt, majd hagyta, hogy Maria királyné csatlakozzon hozzá, és odakormányozza egy újabb méltósághoz, aki késve érkezett.

Nem sokkal később Luca, a fivére lépett oda hozzá, a menyasszonya és Gabi legjobb barátnője, Imogen társaságában.

– Minden rendben? – kérdezte a nővérét Luca.

– Ó, igen, csak kicsit fáradt vagyok.

– Nagyon jól csinálod! Le a kalappal! Már mindenki tudja, hogy csodás királynő leszel.

– Cesar is azt mondta – csúszott ki Gabi száján, de gyorsan meg is bánta, hogy nem volt óvatosabb.

– Úgy érted, Cesar Asturias herceg? – csodálkozott Imogen. – Csak nem? Máris ilyen jóban vagytok?

– Fogjuk rá – adott kitérő választ Gabi. – Mindenesetre hálásan köszönöm a támogatásotokat.

– Cesar! Örülök, hogy látlak! – üdvözölte a feléjük tartó Asturias herceget Luca. – Sok minden történt azóta, hogy találkoztunk. Én rátaláltam a nővéremre és az igaz szerelemre is. Bemutatom a menyasszonyomat, Imogent. Vele még nem találkoztál.

– Örvendek, kisasszony! – fogta meg a fiatal nő kezét Cesar. – És sok boldogságot kívánok az egész családom nevében.

– Köszönöm, igazán kedves. Kérem, mondja meg a testvérének, Meribelnek, hogy mi is hasonló jókat kívánunk neki.

Cesar nyilvánvalóan értékelte a gesztust.

– Ön rendelkezik egy jó diplomata minden erényével, kedves Imogen – bókolt a lánynak.

A következő pillanatban játszani kezdett a zenekar. Cesar arca felderült, és gálánsan meghajolt Gabi előtt.