SZEPES MÁRIA

NAPSZÉL

ŰRROBINSONOK

Szerkesztette:

Kuczka Péter

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-731-3 (epub)

ISBN 978-963-529-732-0 (mobi)

INTRODUKCIÓ

Arra a kérdésre, mikor történtek e regény sokkhatásúan fantasztikus eseményei, azt kell felelnem: teljesen mindegy. Bármikor lejátszódhatnak a közeljövőben, a következő évezredben vagy annál is később.

A világegyetem évmilliárdjainak viszonylatában az ember léte csak pillanatnyi eszmélésnek tekinthető. Tízmilliárd agysejtje közül a megismerés fénye még igen keveset kapcsolt az életjelenségek nagy összefüggésének áramkörébe. Az agy, a természet e legcsodálatosabb remekműve nagyrészt kihasználatlanul szunnyad az ember koponyájának zárlatában, bár tudata szüntelenül tágul. Egyre több rejtjelet betűz ki a mikro- és makrovilág hieroglifáiból. De tapasztalatai, tünetek statisztikájára épült mértéke folytonosan változik. Soha nem szúrhat le karót az idő állandóan mozgásban levő kiterjedéseiben: eddig tart a lehetséges, ezután már a lehetetlen következik, mert a világegyetem mérhetetlen rezgésbirodalmakig terjedő, felderíthetetlen dimenziói között minden és mindennek az ellenkezője megvalósulhat.

Fejlődésünk kibontakozásának pozitív vagy negatív irányát az önfenntartás egészséges ösztöne határozza meg. A modern tudomány alig néhány évtized alatt olyan hihetetlen változásokat hozott létre, amelyek teljesen átalakították a világot. E változások nagy részét alig száz esztendővel ezelőtt a legtöbb ember gyermeteg utópiának vagy ostoba képzelgésnek tartotta volna.

Ma a közösség javáért és a haladásért dolgozó legkiválóbb elmék bizonyosak benne, hogy a jövőt illető tudományos optimizmusuk megalapozott. Az idő nekik dolgozik. E válságos, mégis nagyszerű holnapban minden feltétel megvan ahhoz, hogy az ember legyőzhesse létformája valamennyi konfliktusát, nehézségét és veszélyét, amelyek legnagyobb részét ő maga idézte elő.

Azt hiszem, az íróknak, művészeknek éppúgy kötelességük, mint a tudósoknak, hogy Terra utasait ráébresszék: járművük levegő-, víz- és energiakészletei nem kimeríthetetlenek. E gyönyörű kék csillag évmilliók óta otthont ad az élőlényeinek. De ahhoz, hogy ellássa őket létük feltételeivel, abba kell hagyniuk környezetük rohamos pusztítását és a természet kincseivel való rablógazdálkodást. Mert nem áltathatjuk magunkat. Szervezetünk bioritmusa, élettartama a földgolyó része, éppúgy függvénye, mint a növényeké és állatoké. Kozmoszba tett kirándulásaink a repülőhalak tengerből való kivetődéséhez hasonlók. Azok is hamarosan visszahullanak saját közegükbe. Műszereink, szondáink átkutathatják a Naprendszer planétáit, és ki is törhetnek Szolária határai közül. De fizikumunk ereje, életideje elfogyna, mielőtt valamelyik távolabbi bolygóra elérkezhetne. Azzal kell jól gazdálkodnunk tehát, amink van. Itt. És most.

A VILÁGŰR ÚJSZÜLÖTTJE

Tess bizonyos volt benne, hogy sajátos feszültség, valamiféle előérzet jelezte benne a rájuk szakadt eseményeket. És persze az álma is, amelyből sokkszerűen felébresztették. Tisztában volt azzal is, hogy az ember képzelete különös retusálásokat végez a múlt képsorain utólag, nagy megrázkódtatások hatására. Lehet, hogy vele is ez történt.

Akkor este, ahogy szolgálatuk véget ért a hatalmas űrállomás irányítótermében, a közös étkezés után Igorral együtt hálófülkéjükbe siettek. Mindketten fáradtak voltak. Tudta, ilyenkor vigyáznia kell, nehogy vita robbanjon ki közöttük jelentéktelen apróságokon.

Férjével együtt ő is, mint a Cerberus személyzetének többsége, a kozmikus nemzedékhez tartoztak, összesen kétszáz ember látta el a környezetvédő, romboló sugárzásokat kiszűrő és energiafejlesztő műbolygó vezérlésének bonyolult feladatait. Szüleik szintén kora gyermekkorukban vagy serdülőkként hagyták el Terrát, de volt közöttük néhány házaspár is. Szervezetük hozzáalakult azóta a rendkívüli kozmikus viszonyokhoz – kivéve Tess édesapját. Balin professzor, a Tudományos Tanács vezetője szerint apja összeomlásának fő oka szerencsétlen házasélete volt. Tess osztotta véleményét. Apját szerette jobban. Anyja szélsőséges természete, szeszélyei taszították. Elviselhetetlennek találta tapadó birtoklását, panaszait, érzelmi zsarolásait. Korán megtanulta, hogy titkolóznia kell előtte. Anya előtt valamennyien titkolóztak. Apát is gyanakvó, civakodó hisztériájával kergette betegségekbe. Idegeit teljesen felőrölte. Valójában anyától szökött el a Cerberusról. Egy földi idegszanatóriumban kínlódott haláláig. Kitűnő asztrofizikus volt. Mindenki szerette. Anyát legfeljebb sajnálták. Benne is állandó bűntudat élt azért, mert egzaltált közelségét annyira terhesnek érezte.

A Cerberuson született gyermekek egész csont- és izomalkata, szerveik működése, vérkeringésük, anyagcseréjük már csak az űrben való állandó tartózkodásra tette alkalmassá őket, noha a műbolygó belsejében nem uralkodott teljes súlytalanság. Mesterséges gravitációt fejlesztő és légkondicionáló berendezéseik azonban nem tudták létrehozni a Földével teljesen azonos körülményeket. A Cerberus levegője ritkább, az emberek súlya alig harmada volt annak, amilyen a Földön lett volna.

Igort eredményes munkatársi viszonyukon túl éppoly szoros, viharos, féltékeny barátság fűzte Arvam Lemurianhoz, mint Tesst a feleségéhez, Mylittához. Együtt nőttek fel. Sok közös érdeklődésük, ellentétes vérmérsékletük mágneses erővel vonzotta egymást.

Arvam a Cerberust némi fölényes gúnnyal „steril édennek” nevezte. Barátai persze tudták, mennyire büszke rá, hogy e védett fajta kiemelt tagja lehet. „Első az egyenlők között.” Irigyeik a Földön „kitenyésztett agyszörnyetegeknek” nevezték őket. De senki nem cserélt volna bolygójuk hűséges vazallusának száműzötteivel. Őket pedig a földi létformától elfajzott organizmusuk nem engedte vissza saját gyökereikhez, noha anyabolygójukat szolgálták minden képességükkel. Arvam „folyékony fényből” sűrített teoritja nélkül a Cerberus nem válhatott volna a föld kozmikus védőpajzsává. Igor napkitörés-kondenzátorának, ózonköpeny-generátorának pedig nélkülözhetetlen szerepe volt a sorozatos energiaválságok, környezeti ártalmak következtében végveszélybe került emberi létforma megmentésében.

Különös, hogy feszültségük egyik legfőbb forrása éppen férjének bioritmus-szabályozója volt. Pedig Igort anya indulatrezgései, lényének környezetét fertőző pszichikai vírusgóca késztette arra az izgalmas, egyelőre nem publikált kísérletsorozatra, amely az emberek egyéni rezgésszámának megállapítása alapján, azok kiegyenlítésére, harmóniába oldására egyfajta szabályozó modelljének megalkotásához vezetett. Bár az első kísérletek nyugtalanítóan veszedelmes sikereket mutattak, készülékét inkább hatalmas, bénító fegyverként tartották számon a Tudományos Tanácsban. Mert átmenetileg lefogta a szenvedélyek hullámzását, de hosszabb időre meg is kötözte. A kísérleti állatok passzívvá, érzéketlenné, szinte robotszerűvé váltak tőle, hogy azután e rezgésbilincseket lerázva, újra felrobbanjanak bennük természetük ösztönaknái. Balin professzor lebeszélte Igort a kísérletek folytatásáról. Igor azonban makacs volt. Kiharcolta, hogy folytathassa a kísérleteit – egyelőre állatokkal. És éppen ez volt az ütközőpont Tess és közötte. Tess iszonyattal figyelte e szerencsétlen kísérleti alanyok viselkedésének minden fázisát. A fehér egerek és patkányok néhány napi őrjöngő barátkozás, szerelmeskedés után apátiába estek, majd egy rövid, veszettséghez hasonló tombolás után az élet-halál határán vegetáltak. Egyre bizonyosabbá vált benne, hogy embereken soha nem szabad kipróbálni a bioritmus-szabályozót, mert idegrendszerükben visszafordíthatatlan folyamatok mehetnek végbe gyors, kivédhetetlen hatásától. Igor sohasem nyugodott bele egy kudarcba, ő nem fegyvert, hanem gyógyszert akart létrehozni egymással ütköző jellemek konfliktusainak feloldására. Minden szabad percét megosztotta bioritmus-szabályozójának tökéletesítése és archevíziója között. Terra történelmének megszállottja volt. De nem a hatalom véres harcai, intrikái, gyilkos drámái érdekelték, hanem a lélegzetnyi csendek, egy-egy korszak hétköznapi életének szelíd, dolgos szünjelei. Sokirányú tevékenysége, kutatásai közben kedvtelésként űzte a kövekből kivont mélymúlt eseményszeleteinek felidézését.

Ezen az estén sem pihent le rögtön, pedig Tess látta rajta, mennyire kimerült. Az archevízióval kezdett pepecselni. Tess tréfásan, de halvány sértődöttséggel „emigrációs feketemisének” nevezte Igor e dimenziókirándulásait. Nyilván saját fáradtsága okozta, hogy türelmetlenebbül szólt rá, pihenjen le végre. Férje bosszúsan válaszolt, s megint belebonyolódtak meddő szócsatáik egyikébe, amely mindkettőjüknek fájdalmat okozott. Persze ezúttal is Tess hátrált meg. Nem bírta elviselni, hogy napjuk nehezteléssel végződjék. Lehet, hogy csak utólag érezte úgy, nem sikerült teljesen feloldania a nyugtalanságot.

Ott feszült idegeikben akkor is, mikor egymás mellett feküdtek a heverőn. Nem tudott elaludni. Igor karja a vállán nyugodott. A színes párákba burkolt Földet nézte az áttetsző teoritkristály ablakon keresztül. E közeli, számukra mégis oly távoli anyabolygó képzelete izgalmas nyersanyaga volt eszmélése óta.

Igor hátához simuló teste megfeszült, ahogy feltámaszkodott a könyökére mögötte, ő is éber volt. Vállán keresztül a bársonyos sötétségbe bámult, amelyben eleven ékkőként ragyogott a Föld.

– Te szeretnél ott élni? – kérdezte tőle halkan.

– A Földön? – Igor hangjában meglepődés rezzent.

– Sohasem éreztél honvágyat? – firtatta Tess, azután elnevette magát, saját kérdése olyan abszurdnak tűnt előtte. Hiszen ők a Földön sohasem voltak „otthon”.

– Ma nem. Túlságosan zavaros, ellentmondásos viszonyok uralkodnak öreg anyabolygónkon – mondta Igor hosszú töprengés után. – De egy-egy békésebb korszakába szívesen ellátogatnék.

– Miért? Nem vagy boldog a Cerberuson?

– Te talán szereted a mi komfortos börtönünket? – Igor megint kérdéssel felelt.

– Igen! – Tess hangja hevesebb volt, mint ahogy akarta. – Ha száműznének róla, én is belehalnék, mint apa!

– Nekem te jelented a Cerberust. Egyébként…

– Egyébként?

– Embertelennek találom ezt a mesterséges életformát! – Olyan indulattal szakadtak ki belőle a szavak, hogy Tess megriadt tőle. Szólni akart, de Igor felemelte a kezét. – Tudom! A bioszféránk szűrt, tiszta, egyenletes. Nem didergünk fagytól, és nem fullaszt bennünket hőség. Szépség, bőség, fény vesz körül bennünket. Ritkán betegszünk meg, és alkotóképesen, sokáig élünk. Munkánk nemcsak élvezetes, hanem fontos és hasznos. Mégis… odalent a Földön az emberekben, küzdelmes sorsuk ellenére, sokszor ijesztő válságok között, vértől, verítéktől csatakosan, különféle nyavalyáknak kitéve, ütközve egymással és az elemekkel, él valami a természettel való kapcsolatból, amelyet mi elvesztettünk. A senki földjén keringünk, Tess, a határtalan űrben, lényünknek és létünknek halálosan idegen közegben. Lábunk alól hiányzik az évmilliós emlékeket őrző, szilárd talaj. Gyökereinktől elszakítva sodródunk a nihilben. Azt kérdezted, van-e honvágyam a Föld után? Van! Az emberiség léthajnalának mitikus állapotába vágyakozom vissza, amely egy-egy történelmi pillanatra az embert teljesen eggyé forrasztotta a természettel.

– Furcsa viszonylat ez a valósággal! Mintha nem is fizikus és történész lennél, hanem fantasztikumokban élő vizionárius. Szép látomások újraszövője. Művész.

– Az vagyok. Miért tagadnám? Vizionárius művész vagyok. De amit létrehívok, hiteles. Megelevenedett valóság!

– Csak egy része a valóságnak! Az emberiség múltja tele van népirtó háborúkkal, nyomorral, elemi csapásokkal.

– A történelmet nem vajat köpülő babiloni asszonyok, lovon poroszkáló asszír vadászok, hieroglifákat véső egyiptomi jegyzők csinálták! A múltnak mindig voltak szélárnyékos időszakai, harci szekerek főútvonalaitól távol eső édenei, ahol nemzedékek élték le egyszerű életüket. Mit adnék érte, ha valahol, egy vadonatúj paradicsomban mindent elölről kezdhetnék veled! Első emberpárként! Persze tiszta emlékezettel mindarra, amit az ember elvétett a Földön. Mi a világért sem kóstolnánk meg a tudás fájának gyümölcsét. Akkor nem születne egy testvérgyilkos Káin!

Tessből elillant minden neheztelés. Igort megint valamelyik archevíziós idillje nyűgözte le. Képzelete megpihent benne, mint egy gyereké a mesékben. Nem akarta tényekkel, százszor elmondott, leírt szavaival megcáfolni. Most nem. Hiszen valójában ő is a jövőért dolgozott, és a sötétségből állandóan a fény felé haladó evolúcióban hitt.

– Jól van – mondta békülékenyen. – Szeretem a látomásaidat. – S ez igaz volt. Olyannak szerette, amilyen volt. Lázongásaival, szüntelen ellentmondásaival, amelyekkel sokszor elképesztette környezetét. Megszokta, hogy Igor létének természetes állapota az elégedetlenség és a lelkesedés. Hozzásimult, és elhelyezkedett karjának meleg fészkében.

– Valld be, hogy nagyon jóízűt veszekedtél velem – dünnyögte félálmában.

A Földről álmodott. A ragyogó, kék csillagot most sokkal közelebbről látta, mintha ő maga a sötét űr végtelenségében lebegett volna szkafander nélkül, anyaszült meztelenül. Teste rózsásan derengett a tér feketeségében. Azután mintha gyerek lett volna még. Mai és akkori tudata megkettőződött. Egykori kislány önmaga a fürdőszobába zárkózott anya türelmetlen dörömbölése elől. Mint annyiszor régebben. Tudta, apát elvitték a Cerberusról. Sajgó, rettenetes ürességet érzett belül. És tehetetlen haragot anya iránt. Lénye ezután feloldódott valami intenzív, egyre fokozódó zúgásban. Feje fölött a Cerberus óriási űrhajója száguldott el olyan közelségben, hogy visszahőkölt tőle. Tömör alkatrészei is buborékszerűen átlátszóak voltak. Teoritablakai nemcsak fényszórókként világítottak, hanem hosszú sugárkarok nyúltak ki belőlük a Föld felé. E csápok úgy tartották az anyabolygót, mint pók az áldozatát. Terra körül megjelentek a szferikus gyűrűk. Mágneses tere színes rezgésóceánként hullámzott. A Cerberus ózongenerátoraiból vibráló energiatömeg zöldeskék plazmája gomolygott elő, s a Földet sűrűn körülszőtte. Mintha láthatatlan rezgésfalak börtönébe zárnák – villant át rajta.

Terra hirtelen egy gubóba szövődő titáni selyemhernyóvá változott. S ő kívül volt rajta. A Cerberuson is. Tériszony, félelmetes magány tört rá. „Apa!” – azt hitte, kiáltja ezt, de hang nem rezgette meg hangszálait. Irtózatos arányok tudata préselte védtelen paránnyá. Egyszerre azonban bizonyos volt benne, hogy a körülötte lüktető világtér a külön pályán keringő csillagokkal nem kívül van, hanem belül. Valami emlékezetzavar törölte ki agyából, hogy ő csak beleálmodja magát egy titáni szervezet belsejébe. Valamennyien e kozmikus óriás szervezetébe zárva élik mikroéletüket. De a kozmikus óriás is része egy nála hatalmasabb szervezetnek. Pánikszerű válságérzet erősödött fel benne. Szíve lüktetni kezdett. Hallotta, ahogy dörömböl mellkasában. Mintha ököllel döngette volna az oldalát. Vagy anya kopog hisztérikus egyenletességgel a fürdőszoba ajtaján? Azért se nyitja ki. Azért se szól ki neki. Apát elvitték. Beesett, szürke arccal, eszméletlenül. El se búcsúzhatott tőle. Az ütések gyorsuló üteme holovíziós riasztójelzés zaklató, szinkópás lüktetésébe váltott át, amellyel vészhelyzetre figyelmeztették a Cerberus lakóit. A jelzést fokozódó hangerő kísérte. Már nemcsak egész testében hallotta, hanem kívülről is. Fülsértő erőszakkal dobolt, sivított, rátört minden érzékszervére, mégis küzdenie kellett, hogy álma mélységéből kiszakítsa magát.

Mikor felnézett, szemben találta magát Mylitta színes, plasztikus arcával a holovíziós képernyőn. Kifejezése szokatlanul dúlt, hangja sürgető volt:

– Gyertek az irányítófülkébe! Azonnal! Siessetek!

Felszólításában volt valami, amivel nem lehetett ellenkezni.

Tess szorongó érzéstartalma elmélyült a félig éber, félig kábult kapkodásban.

– Ők az ügyeletesek! – mondta Igor. – Valami történt, ami… – előrerohant.

Tess botladozva követte a színes fényárban úszó, széles folyosókon. Gyakori szolgálatuk miatt hálószobájuk nem volt messze a Cerberus legfontosabb helyiségeitől.

Az irányítófülke „őrtornyában” valamennyi holovíziós képernyő „élt”. Nyugtalanságukat fokozta, hogy nem a szokásos erővonalak, jelzések futottak át rajtuk. Arvam a hipertér fénysebesség fölötti tartományára állította be a Cerberus kutatócsoportja által konstruált műszereket, amelyek összességét „aszimptotacsaládnak” nevezték el. Ezek a hipertérben horgászó „dimenziótükrök” a kozmikus idő olyan mozzanatait, egyidejűségeit fogták fel, amelyeket a fénysebességszint alatti jelenségeket érzékelő normál műszerek nem regisztrálhattak.

– Szerencse, hogy az irányjelzőnk nem kapott hisztérikus rohamot. A többi műszerünk mind megőrült! Azért kapcsoltam át a hipertérre! – mondta Arvam anélkül, hogy megfordult volna.

A holovíziók plasztikus terében absztrakt festők égő színtócsái villámlottak. Rejtélyes kozmikus kataklizma szüntelenül változó ábrái fröccsentek széjjel, örvénylettek, görcsös fénynyúlványok emelkedtek ki belőlük, mint a mélységből fölfelé kapaszkodó kárhozottak karma. A rezgésskála mutatója pirosan fölfelé futott, és éles, magas, dobhártyarepesztő hangon sípolni kezdett: „Bib! Biiip! Hiijjj!”

Az irányítóasztalnál megfeszült íjként figyelő Arvam keze megcsavarta az auditor tárcsáját, amely a vulkanikus képek dinamikus ábráit lüktető morajjá fordította.

Az álmom! – gondolta Tess. Mintha tengeren hányódó hajón utazott volna, úgy érezte, a talaj hullámzik a lába alatt.

– Mi ez? – hallotta Igor fojtott hangját.

– Nem tudom. – Arvam is furcsán, rekedten beszélt.

– Lehet, hogy még a mi abszolút tudású lángelméink is új változatokkal találkoznak a világegyetemben? – Egyedül Mylitta őrizte meg gúnyos fölényét, amely mindig szorongó bizonytalanságot takart. Idegesen, fülsértően felkacagott, ami fokozta Tess rossz érzését. Az ilyenfajta megnyilvánulások mindig anyjára emlékeztették.

– Hallgass! – szólt rá hevesebben, mint akarta.

– Miért hallgassak? Mert a biosz két mikroparányán, amelyet Földnek és Cerberusnak neveznek, még mikroszkopikusabb élő részecskéknek megint át kell értékelniük néhány statisztikájukat? – Mylitta sápadt és kócos volt. Keze, amellyel a hajába túrt, enyhén remegett. – Pedig milyen önérzetesen állítjuk néha, hogy sikerült az univerzum egészét felmérnünk, és a törvényeit meghatároznunk!

Tess megsajnálta hirtelen.

– Ne haragudj! – mondta neki halkan. Érezte, az ő gyomra is remeg az idegességtől.

Arvam ügyet sem vetett a feleségére.

– A Skorpió csillagképnek arról a pontjáról, ahonnan különösen erős röntgensugárzást észleltünk a huszadik század második fele óta, valamiféle robbanás hatalmas energiái hatolnak be a Naprendszerünkbe.

– Megdöbbentő! – Igor értetlenül rázogatta a fejét.

– Miért megdöbbentő? Mert valami új jelenség? – szakította félbe Mylitta ingerülten. – Te azonban megfeledkezel róla, hogy mi egy beláthatatlan mindenség változatainak legfeljebb porszemnyi mintázatát sejtjük a magunk tiszaviráglétében! Akár megegyezik eddigi tapasztalatainkkal, akár nem, a mi Skorpiónkban valamiféle szülés megy végbe! A folyamatos keletkezés és megújulás elmélete…

– Szamárság! – intette le Arvam. – Nekem az egykori Lucifer bolygó szétrobbanásához hasonló kataklizmának tűnik, amelynek meteorittörmeléke ma is ott kering régi pályáján!

– A Skorpió csillagképnek azon a helyén, ahol… ahol a folyamat végbemegy, rádióteleszkópjaink szerint nincs semmiféle észlelhető csillag! – töprengett Igor hangosan. Szeme szédülten követte a kozmikus tűzijáték egyre bizarrabb ábráit a képernyőkön.

Annak ellenére, hogy hallható hangot nem fogtak fel, valami fenyegető, fokozódó, csak az idegekkel érzékelt moraj szinte rázkódást okozott az agyukban. Először érezték talajvesztettnek, védtelennek magukat az űrben. A Cerberus padlója valóban apró rángásokkal rezgett alattuk, a sziderikus óceán rájuk zúduló energiahullámaiban.

Az óriási űrhajó valamennyi lakója talpon volt. Arvam kötelességszerűen valamennyi hálófülkébe, őrhelyiségbe átvetítette az esemény holovíziós képét. A Földdel is létrejött az összeköttetés. Ott sem aludtak az obszervatóriumokban. A Skorpió csillagképben zajló rendkívüli eseményeket figyelték a szakemberek, de a műkedvelő asztronómusok is. Ehhez hasonló tüneteket földi és műbolygókon levő műszerekkel még nem észleltek soha.

Tess meztelen karját nyirkos, görcsös fogású kéz markolta meg. Összerázkódott. Még csak ez hiányzott! Ki engedte meg, hogy anya bejöjjön az irányítófülkébe? A gyengélkedőben volna a helye, ahol legtöbb idejét töltötte az utóbbi hetekben. Tess megijedt tőle, mikor ránézett. Táskás, vizenyős szeme véreres és nedves volt rossz mirigyműködésétől. Kócosan repdeső, szürke haján átlátszott a fejbőre. Szája remegett. Tesst hirtelen szánalom rohanta meg. Milyen gyönyörű volt valamikor!

– Tess! Kislányom! Meghalunk mind! – zihálta.

– Anya! – Erélyesen karon fogta. – Nem szabad járkálnod! Gyere! Visszakísérlek a gyengélkedőbe! Rochard doktor megtiltotta, hogy…

– Nem! Veled együtt akarok elpusztulni! Melletted kell maradnom!

Olyan ereje volt, mint az őrülteknek. Sovány, bőrlebenyes karjával szíjként átfogta Tess nyakát, az csaknem megfulladt tőle. Rochard doktor, aki észrevette eltűnését, utánasietett, de alig tudta lefejteni a karját Tessről. Vad sikolyait csak a neuronpermet oltotta ki. Akkor összecsuklott, mint egy rongybábu. Mikor végre karon kivitték, mint egy pehelysúlyú múmiát, Tess azt hitte, ő is sikoltozni kezd az idegeibe kapcsolódó feszültségtől. De most nem engedhette meg magának a hisztériát. Soha nem adott szabad utat neki; szerencsétlen anyja mellett alaposan megtanulta az egészségtelen elfojtás és az önuralom művészetét.

A Tudományos Tanács felszólította Arvamot, hogy a Föld lakóinak számoljon be a történtekről, ő azonban Igorra hárította a feladatot. Nem akart elmozdulni őrhelyéről.

– Hagyjanak békében! – tört ki belőle ingerülten. – Mit mondjak nekik, mikor magam sem értem, mi megy végbe a Skorpióban?

– És én mit mondjak? – állt fel Igor bosszúsan.

– Amit akarsz.

A kötelességérzet végül mégis odakényszerítette Igort a holovíziós kamerák elé, az elektronikus agy fülkéjébe. Néhány szóval vázolta, mit tapasztaltak eddig. Saját szavai, óriási izgalma olyan lendületet adtak neki, hogy túlsodródott a szűkszavú beszámoló határán. Becsületes kutatóként nem titkolta, mennyire meglepi és megrendíti őket az esemény. S azt sem hallgatta el, hogy nem értik, semmiféle eddigi tapasztalatuk közé nem tudják besorolni az előttük lejátszódó jelenségeket. Ami még nem jelenti azt, hogy a világegyetem folyamatai nem tartalmaznak olyan ismeretlen törvényszerűségeket, változatokat, amelyek nem fértek bele eddig az emberiség kurta történetébe.

Igor lobogó szemű, sápadt arca valamennyi holovízió képernyőjén megjelent. De szavait csak az obszervatóriumok, laboratóriumok virrasztó ügyeletesei hallották egyelőre a Terrán. Másnap reggel azonban már futótűzként terjedt a hír, s az emberek nem mozdultak a képernyők mellől.

A híradás után a tudományos megfigyelőközpontok persze fölényes biztonságot sugárzó magyarázatokat fűztek a „kozmikus tűzijátékhoz”, amelynek bolygónkra nézve pusztán elméleti jelentősége van. Csak azért veszünk tudomást róla, mert eszközeink olyan mértékben tökéletesedtek, hogy az univerzum legtávolabbi pontjait, történéseit, kozmikus időben lejátszódó eseményeit is az emberi megismerés hatósugarába vonják.

Az önbizalomtól duzzadó kijelentések természetesen és érthető módon kirakatcélokat szolgáltak. Cáfolni igyekeztek az egyre szaporodó s a Föld egész lakosságának rossz közérzetet okozó rémhíreket. De korántsem tükrözték azok szilárd meggyőződését, akik a szokatlan esemény szakértő beavatottjaiként tanakodtak, vitáztak fölötte. Szerencsére a szokásos tüneteken, tömegpszichózisokon túl nem tört ki pánik egyelőre. Mindössze a kommunikációs központokat tartotta állandó ostrom alatt a fokozódó világérdeklődés.

Azután történt valami a kozmikus színpadon az egész világnyi közönség figyelő szeme előtt – hiszen a holovíziók „dimenziótükre” közel hozta a hipertérben játszódó folyamat minden mozzanatát –, ami még inkább felborította a kedélyek amúgy is labilis egyensúlyát. A robbanás – vagy titáni energiabehatolás – villámló fény- és színtömegei rendeződni, apadni kezdtek. A kitörés középpontjából, mintha bűvész keze varázsolta volna elő, örvénylő párákba burkolt égitest emelkedett ki, amelynek nyilvánvalóan volt légköre! Szivárványos szférák rétegei, mágneses tér vették körül, mint a Földet.

Az idegen bolygó viselkedése azonban merőben eltért a fizika eddig ismert valamennyi törvényétől. Villámgyors spirálköröket írt le, majd olyan éles szögben vágódott ki körmozgása helyéről, mintha dákóval megtaszított biliárdgolyó lett volna. Ott keringett egy ideig érthetetlen, rugós csavarodással, azután megint átröppent a tér másik pontjára, szédületes távolságot megtéve. S egyszerre láthatóvá lett körülötte két égő színű, intenzíven sugárzó gyűrű.

– A holdjait is magával hozta – suttogta Tess szorongva.

– Ezek nem holdak. Napok inkább. Sajátos, nukleáris máglyák – mondta Arvam a műszerek, komputerek kijelzőit és a képernyőket figyelve. – összetételük majdnem azonos a Napéval, vagy inkább… Nem tudom! Nem értem! A komputer szondája valami idegen anyagot tapogat körül bennük, amelynek nincs betáplált jelzése. Honnan került elő? Lehet, hogy mesterséges konstrukció, amely valahonnan a megakozmoszból sodródott be hozzánk?

– Másfélszer nagyobb a Földnél! – türelmetlenkedett Mylitta.

– Szilárd magja, hasonló összetételű légköre van, bár ritkább valamivel – olvasta a komputer képernyőjére vetülő adatokat Igor. – Fantasztikus tömegű vízpárája óceánok, talán édesvizű folyók és tavak jelenlétére utal. Akkor pedig növényi, állati s talán intelligens életnek is kell lennie rajta!

– Nézd! – Tess Igor karjába markolt izgalmában. – A klímája mérsékelt. Vulkanikus tevékenységnek nyoma sincs rajta. Nincsenek jeges pólusai sem. A páráit egészen gyenge légmozgás kavarja. Nagy hő, erős hideg nem ütköznek egymással furcsa, langyos atmoszférájában.

A holovízió képernyőjén megjelent hirtelen az új planéta felszíne. Az erős teoritlencsék makacsul követték, közelhozták a Naprendszer látogatójának elképesztő bakugrásait, anélkül hogy az átható axol sugártőrök szondái ismeretlen veszélyes folyamatokat elindítva, esetleg fertőzést okozva behatoltak volna légkörébe.

– Csodálatos! – suttogta Tess fulladtan. – Miféle geológiai és atmoszferikus erők formálhatták ilyenné?

Mélyzölden csillogó víztükör nyúlt el a smaragdzöld, pelyhes esőfelhőktől pettyezett ég alatt. Partját hullámos, széles, sötétzöld dombok karéja szegélyezte. Anyagának különös, szemcsés fénye volt. Festőien lendületes, sokfazettájúan hegyes és négyszögletes törésű sziklák meredtek fel belőle, mintha zöld kristályból lettek volna. Hasadási felületeik vakítóan szikráztak. A bolygó zenitjén ragyogó zöld izzású nap fényét verték vissza. A színskála, a feketészöldig mélyülő s egészen ezüstöszölddé világosodó árnyalatok játszottak az óceán felszínén is. A kamera csápja követte, letapogatta lassan az idegen bolygó felületét. Egyre valószínűtlenebb tájrészletek tárultak ki a hökkenten figyelő nézők előtt. A hullámos, zöld talaj völgyeiben folyók, patakok zöld szalagjai kanyarogtak, s apróbb-nagyobb tavak tükrei kettőzték meg a fölöttük átúszó felhőket. A vizeket meredek, zöld kristálysziklákról lezúduló vízesések ezüstzöld habos fonadéka táplálta. De növényi, állati, emberi életnek, mozgó, eleven formáknak nyomát sem fedezték fel rajta egyelőre. Mintha sohasem keletkeztek volna rajta organikus életet formáló, viharos nemzési aktusok villámai, ahogy a földön évmilliók előtt történt, noha a körülmények látszólag megvoltak hozzá.

– Talán a felület alatt és a vizek mélyén rejtőznek a szén-dioxidot elnyelő, oxigént termelő vegetáció sajátos formái, és az animális… vagy intelligens élet valamiféle változatai, amelyek teljesen különböznek az emberétől – töprengett hangosan Igor. – Miért ne lehetnének más variációi is az értelmes életnek, mint amilyen a mienk?

– Badarság! Intelligens lények nem folytatnak földigiliszta-életformát ebben a paradicsomi környezetben! – intette le Mylitta szinte sértődötten.

Zavart ámulatuk és kíváncsiságuk oly heves volt, hogy alig eszméltek rá az új bolygó kiszámíthatatlan pályájának veszélyeire.

KÓBOR CSILLAG

A földi Tudományos Tanács és a Cerberus vezetői között szenvedélyes viták támadtak arról, hogy fényszondákkal s egyáltalában valamiféle földi behatolással megközelíthetik-e az idegen bolygót. Lindt felvetette, hátha antianyaggal van dolguk, s akkor minden elképzelhetőnél nagyobb kozmikus kataklizmát, nukleáris robbanásnál hatalmasabb láncreakciót indíthatnak meg vele. A „kozmikus nemzedék” tagjai persze lehurrogták. Nemcsak azért, mert szerintük Lindtnek az antianyag rögeszméjévé vált, s a feszültség öregek és fiatalok között minden kérdésben felszínre került. A fiatal kutatók képtelenségnek tartották, hogy valamilyen módon meg ne közelítsék a Naprendszerbe hatolt rejtélyes égitestet. Akkor is mintákat kell szerezniük belőle, ha ez nagy kockázattal jár. Hiszen az, hogy tudomást kellett venniük róla, kényszerítő felelősséggel járt. Nem tűrte, hogy feladják kísérleteiket arra, hogy megismerjék valódi természetét, főleg azt, hogy miféle hatást gyakorol az emberi létformára. Annál is inkább elkerülhetetlenül szükséges, hogy az értelem zárótüzébe fogják, mivel mozgása, viselkedése több mint fenyegető. Olyan veszélyforrásnak tűnik, amellyel számolniuk kell. Mégpedig – ha ez egyáltalában lehetséges – az elhárítás, megelőzés valamennyi rendelkezésükre álló eszközével. De hogyan készüljenek fel a védekezésre, ha nem ismerik, valójában mi ellen kell védekezniük? Van-e orvos, aki megfelelő gyógymódot tud alkalmazni pontos diagnózis nélkül?

A tudósok többsége ezt a felfogást támogatta. A teoritkamerák, bármennyire elasztikusak, élesek voltak, nagyon nehezen tudták követni a Skorpió csillagkép méhéből kiszakadt „kóbor csillagot”, amely ismeretlen erők és természeti törvények játékszereként kanyargott, pattant egyik irányból a másikba, önmaga körül forgó pörgettyűként. S két törpenapja, vazallusa vagy ura ott keringett körülötte. Egyik intenzíven zöld, a másik izzóan, szinte riasztóan mélylila volt. Egyik sugárzása sem tűnt gyengébbnek a másikénál. Színük és fényük egymást váltogatva folyékony zöld és sokféle árnyalatú lila tónusokkal öntötte el a valószínűtlen tájat. Átszínezték a levegőt. Saját illékony festékanyagukkal színültig töltötték az atmoszférát, amely éppúgy, mint a Föld toposzférája és időjárási zónája, csak egyrétegű, de sokkal összetettebb volt. Az egyforma erősségű törpenapok váltakozása annyit jelentett, hogy az idegen bolygón sohasem volt éjszaka!