A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Joe Hill: Full Throttle – Stories

William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2019

Fordította: Uram Tamás

Totth Benedek (Teljes gázzal)

Hegyi Pál (A magas fűben)

FULL THROTTLE. Copyright © 2019 by Joe Hill

All rights reserved.

Published by arrangement with William Morrow,

an imprint of HarperCollins Publishers.

Hungarian translation © Uram Tamás, 2023;

Totth Benedek, 2016, 2023; Hegyi Pál, 2016, 2023

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2023

További copyright információk a Források fejezetben találhatók.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Korrektúra: Kótai Kata

Tördelés: Kovács Mária

ISBN 978-963-566-492-4

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

BEVEZETÉS KI AZ APUKÁD?

JOE HILL ÉS STEPHEN KING TELJES GÁZZAL

SÖTÉT KÖRHINTA

FARKASLAK VASÚTÁLLOMÁS

A CHAMPLAIN-TÓ EZÜST VIZÉNÉL

FAUN

ELSŐ RÉSZ: AZ AJTÓN INNEN

FALLOWS MEGKAPJA A MACSKÁJÁT

CHRISTIAN ELSZAKÍTJA AZ INGÉT

STOCKTON TÖRLESZTI AZ ADÓSSÁGÁT

PETER LAKOMÁJA

CHARN RAJTAKAP EGY KÍVÁNCSISKODÓT

MÁSODIK RÉSZ: AZ AJTÓN TÚL

STOCKTON JOBB TÁRSASÁGRA VÁGYIK

PETER AKCIÓÉRT FOHÁSZKODIK

CHRISTIAN AZ ÉJSZAKA UTÁN SÓVÁROG

FALLOWS ELŐKÉSZÜL

A VADÁSZ ELEJTI ELSŐ ZSÁKMÁNYÁT

CHRISTIAN MENEKÜL

AZ ALVÓ FELÉBRED

ÉS VELE A KÖRNYEZŐ VILÁG

MÉG EGY CSODÁLATOS DOLOG

CSAK RÁD VAN GONDOM

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

UJJLENYOMAT

AZ ÖRDÖG A LÉPCSŐN

TWITTER-ÜZENETEK A HALOTTAK CIRKUSZÁBÓL

MI AZ A TWITTER?

VIRÁGOT A VIRÁGNAK - MAMIKÁK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

JOE HILL ÉS STEPHEN KING A MAGAS FŰBEN

IRÁNYÍTÁS ÁTADVA

GREGG HOLDER, ÜZLETI OSZTÁLY

ARNOLD FIDELMAN, TURISTAOSZTÁLY

LEONARD WATERS, PILÓTAFÜLKE

VERONICA D’ARCY, ÜZLETI OSZTÁLY

WATERS KAPITÁNY (FEDÉLZETI UTASTÁJÉKOZTATÁS)

SANDY SLATE, TURISTAOSZTÁLY

MARK VORSTENBOSCH, PILÓTAFÜLKE

JANICE MUMFORD, ÜZLETI OSZTÁLY

A RA LEE, TURISTAOSZTÁLY

KATE BRONSON, PILÓTAFÜLKE

NOVELLAJEGYZETEK ÉS KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

BEVEZETÉS: „KI AZ APUKÁD?”

TELJES GÁZZAL

SÖTÉT KÖRHINTA

FARKASLAK VASÚTÁLLOMÁS

A CHAMPLAIN-TÓ EZÜST VIZÉNÉL

FAUN

MÉG EGY CSODÁLATOS DOLOG

CSAK RÁD VAN GONDOM

UJJLENYOMAT

AZ ÖRDÖG A LÉPCSŐN

TWITTER-ÜZENETEK A HALOTTAK CIRKUSZÁBÓL

VIRÁGOT A VIRÁGNAK – MAMIKÁK

A MAGAS FŰBEN

IRÁNYÍTÁS ÁTADVA

A SZERZŐRŐL

EGY KIS SZOMORÚSÁG

FORRÁSOK

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Bevezetés
KI AZ APUKÁD?

MINDEN ESTÉNK egy új szörnnyel telt.

Volt egy könyv, amit imádtam, a Bring On the Bad Guys. Ez egy nagyalakú, vaskos, puha fedelű képregény-válogatás volt, és ahogy a címéből – „Jöjjenek a rosszfiúk” – valószínűleg már kitalálták, nem annyira hősökkel foglalkozott. Ehelyett egy olyan antológia volt, amelyben a történetek az aljának is a legaljáról szóltak, elvetemült pszichopatákról, olyan nevekkel, mint a Förtelem, és ehhez passzoló fizimiskákkal.

Apa ebből a könyvből olvasott fel nekem minden este. Kénytelen volt. Egy ilyen Seherezádé-típusú alkut kötöttünk egymással. Ha nem olvasott nekem, nem voltam hajlandó ágyban maradni. Kicsusszantam Star Wars-paplanom – A Birodalom visszavág – alól, és nyáltól kiázott hüvelykujjammal a számban, szutykos babatakarómat a vállamra vetve bebarangoltam a házat pókemberes alsónadrágomban. Egész éjjel képes voltam barangolni, ha úgy tartotta kedvem. Apámnak addig kellett olvasnia, míg majd’ leragadt a szemem, és még akkor is csak úgy szökhetett meg, hogy azt mondta, kilép elszívni egy cigit, és már jön is.

(Anyám váltig állítja, hogy egy megrázkódtatás miatt gyermekkori alvászavarban szenvedtem. Ötéves koromban képen vágott egy hólapát, és kórházban kellett töltenem az éjszakát. A lávalámpák és bozontos szőnyegek korában, amikor még cigizhettél a repülőgépeken, a szülőknek nem engedélyezték, hogy éjszakára a kórházban maradjanak pórul járt csemetéjükkel. A történet szerint felébredtem, egyedül, az éjszaka kellős közepén, nem találtam őket, és meg akartam szökni. A nővérek elcsíptek, ahogy pucér seggel kóboroltam a folyosókon, és betettek egy kiságyba, hálóval a tetején, hogy ne tudjak kimászni. Addig visítottam, míg el nem ment a hangom. A történet annyira csodálatosan szörnyű és rémhistóriaszerű, hogy igaznak kell vélelmeznünk. Remélem, hogy a kiságy fekete volt és rozsdás, és az egyik nővér azt suttogta: – Ezt érted csinálom, Damien!)

Imádtam a Bring On the Bad Guys szubhumánjait: az eszelős teremtményeket, akik visítva közölték értelmetlen követeléseiket, feldühödtek, amikor nem teljesült az akaratuk, a kezükkel ettek, és mindenáron meg akarták harapni az ellenségeiket. Még szép, hogy imádtam őket. Hatéves voltam. Egy csomó közös volt bennünk.

Apa felolvasta nekem ezeket a történeteket, az ujját képkockáról képkockára mozgatva, hogy fáradt tekintetem követni tudja a cselekményt. Ha akkor megkérdeznek, milyen hangja van Amerika kapitánynak, elmondhattam volna: olyan a hangja, mint apának. Ahogy Dread Dormammunak is. És ahogy Sue Richardsnak, a Láthatatlan Nőnek is olyan volt a hangja, mintha apa próbálna lányhangot utánozni.

Ők mind az apukáim voltak, egytől egyig.

A FIÚGYERMEKEK TÖBBSÉGE két csoport egyikébe sorolható.

Van az a fiú, aki az apjára néz, és azt gondolja, Utálom ezt az idiótát, és gebedjek meg, ha olyan leszek, mint ő.

Aztán van az a fiú, aki törekszik arra, hogy olyan legyen, mint az apja: olyan szabad és olyan kedves, és hogy olyan jól érezze magát a bőrében. Egy ilyen gyerek nem attól fél, hogy hasonlítani fog az apjára a szavaiban vagy a tetteiben. Hanem hogy nem üti meg a mércét.

Azt hiszem, az első fajta fiúgyermek az, aki leginkább elvész az apja árnyékában. Első blikkre ez meghökkentőnek tűnhet. Végül is, itt van egy srác, aki megnézte magának Apucit, és úgy döntött, hogy elfut, amilyen gyorsan és amilyen messzire csak tud, az ellenkező irányba. Már csak az a kérdés, mekkora távolságot kell magad és az öreged közé iktatni, hogy végre úgy érezhesd, szabad vagy.

Ez a mi srácunk ugyanakkor élete minden egyes keresztútjánál azt veszi észre, hogy az apja ott áll közvetlenül mögötte: az első randinál, az esküvőnél, az állásinterjúnál. Hiszen szegénykémnek minden döntést össze kell vetnie Apa példájával, hogy pont az ellenkezőjét tehesse… és ily módon egy rossz kapcsolat konzerválódik, még ha apa és fia évek óta nem is beszéltek egymással. Szegény srác csak lohol és lohol, mégsem jut sehová.

A második fiú meghallja azt a John Donne-idézetet – apáink délidőben vetett árnyéka is aligha vagyunk –, bólint, és azt gondolja, Ó, a francba, hát nem így van? Ez a fiú szerencsés – szörnyen, igazságtalanul, ostoba módon szerencsés. Szabadon saját maga lehet, merthogy az apja is az volt. Az apa igazából nem is vet árnyékot egyáltalán. Hanem egyfajta világosság forrása lesz, hogy kissé tisztábban láthasd az előtted elterülő tájat, és megtalálhasd a saját utadat.

Igyekszem észben tartani, mennyire szerencsés vagyok.

MANAPSÁG MAGÁTÓL ÉRTETŐDŐNEK VESSZÜK, hogy ha tetszett egy film, megnézhetjük újra. Elcsípjük a Netflixen, vagy megvesszük az iTunes Store-ban, vagy kiköltekezünk az extrákkal megpakolt, díszdobozos DVD-re.

Nagyjából 1980-ig viszont, ha láttál egy filmet a moziban, valószínűleg sosem láttad még egyszer, kivéve, ha esetleg leadták a tévében. Leginkább csak az emlékezetedben néztél vissza filmeket – egy csalfa, anyagtalan, bár más szempontokból nem teljesen előnyök híján való formátumban. Egy csomó filmnek éppenséggel még jót is tesz, hogy csak hellyel-közzel emlékszünk rájuk.

Tízéves koromban apám hazahozott egy LaserDisc készüléket, a modern DVD-lejátszók előfutárát. Három filmet is vásárolt hozzá, úgymint: Cápa, Párbaj és Harmadik típusú találkozások. A filmek hatalmas, csillogó lemezeken érkeztek – kábé mint azok a halálos frizbik, amiket Jeff Bridges hajigált a Tronban. Minden egyes fényes, irizáló korong két oldalán húsz-húsz perc videó fért el. Amikor a húszperces részlet véget ért, apának fel kellett kelnie, és megfordítani a lemezt.

Azon a nyáron folyton a Cápa, a Párbaj és a Harmadik típusú találkozások filmeket néztük, újra meg újra. Összekeveredtek a lemezek: néztünk húsz percet abból, ahogy Richard Dreyfus felfelé kepeszt az Ördögtorony poros kaptatóin, hogy elérje a földön kívüli fényeket az égbolton, aztán néztünk húsz percet abból, ahogy Robert Shaw a cápával küzd, és félbeharapják a hatalmas állkapcsok. Végül a külön-külön cselekménysorok teljesen összemosódtak, és helyettük előállt a történetek egyetlen, zavarba ejtő foltvarrottasa, amelyben elborzadt arcú emberek foggal-körömmel küzdenek, hogy megmeneküljenek kíméletlen ragadozók elől, a csillagfényes égboltra tekintve segítségért.

Amikor azon a nyáron úszni mentem, lebuktam a tó felszíne alá, és kinyitottam a szemem, biztosra vettem, hogy egy nagy fehér cápát fogok látni, ahogy felém lódul a sötétségből. Nemegyszer hallottam magamat sikoltani a víz alatt. Amikor bebóklásztam a szobámba, félig-meddig arra számítottam, hogy a játékaim groteszk, természetfeletti életre kelnek, amihez a fölöttünk elhaladó ufók sugároznak számukra energiát.

És valahányszor autózni mentem apámmal, eljátszottuk a Párbajt.

Az alig húszéves Steven Spielberg által rendezett Párbaj egy sótlan, papucsférj pasasról (Dennis Weaver) szól, aki kétségbeesetten száguld keresztül Plymouth Valiantjával a Kalifornia-sivatagon, nyomában az őt üldöző névtelen, mindvégig rejtve maradó kamionossal, egy mennydörgő Peterbilt tartálykocsi volánja mögött. A film egy napfényben fürdő Hitchcock-utánzat volt (és a mai napig is az), továbbá ékes bizonysága Spielberg határtalan tehetségének.

Amikor apa és én autózni mentünk, szerettünk úgy tenni, mintha a nyomunkban volna a tartálykocsi. Amikor ez az elképzelt teherautó nekünk ütközött hátulról, apa beletaposott a gázba, eljátszva, hogy belénk jöttek, illetve megpróbálnak letolni az útról. Én visítozva hánytam-vetettem magamat az anyósülésen. Biztonsági öv nyista, természetesen. Ez úgy 1982, 1983 környéke lehetett. Apa és köztem egy hatos pakk sör az ülésen… és amikor apa megivott egyet, az üres doboz kirepült az ablakon, a cigarettájával együtt.

Végül a teherautó kilapított bennünket, és apa visongó-csikorgó hangot adott, és erre-arra csalingált az úttesten, így jelezve, hogy meghaltunk. Volt, hogy egy teljes percig kilógó nyelvvel és félrecsúszott szemüveggel vezetett, hogy szemléltesse, milyen jól elintézte a tartálykocsi. Mindig nagy durranás volt együtt meghalni az országúton, az apa, a fiú és az Ördög elvetemült tartálykocsija.

APA A ZÖLD MANÓRÓL OLVASOTT NEKEM, anyám viszont Narniáról. Anya hangja olyan megnyugtató volt (és az ma is), mint az év első hóesése. Ugyanazzal a türelmes bizonyossággal olvasott árulásról és kegyetlen mészárlásról, mint amivel a feltámadásról és az üdvözülésről. Anyám nem vallásos asszony, de azt hallani, ahogy olvas, kicsit olyan érzés, mint amikor bevezetik az embert egy égbe szökő, fénnyel és a tér tágasságának érzésével teli, gótikus székesegyházba.

Emlékszem a kimúlt Aslanra a kőasztalon, és az egerekre, ahogy a kötelek béklyóját rágcsálják a tetemen. Azt hiszem, ez a jelenet alapozta meg az erkölcsi érzékemet. Tisztességesen élni nem több, mint amikor az egerek megpróbálták átrágni azt a kötelet. Egy egér nem tehet sokat, de ha elég sokan rágcsálunk kitartóan, még a végén kiszabadíthatunk valamit, ami megmenthet bennünket a legrosszabbtól. Akár még saját magunktól is.

Az is meggyőződésem, hogy a könyveknek ugyanaz a működési elve, mint az elvarázsolt ruhásszekrényeknek. Bemászol abba a szűkös zugba, és a túloldalon egy hatalmas és titkos világban jössz elő, egy olyan helyen, amely ijesztőbb és csodálatosabb is, mint a sajátod.

A SZÜLEIM NEM CSAK FELOLVASTAK – írtak is történeteket, és ami azt illeti, ebben mindketten nagyon jók voltak. Apa annyira sikeres volt, hogy felkerült a Time magazin címlapjára. Kétszer! Azt mondták, ő Amerika mumusa. Ekkorra Alfred Hitchcock már halott volt, úgyhogy kellett valaki helyette. Apa nem bánta. Amerika mumusának lenni jól fizető buli.

Rendezők lelkesültek fel apám ötleteitől, és producerek lelkesültek fel a pénz szagától, úgyhogy a könyvek közül jó néhányból film készült. Apám összebarátkozott egy sokra tartott, független rendezővel, George A. Romeróval. Romero az a szőrmók, lázadó alkotóművész volt, aki az Élőhalottak éjszakája című filmjével úgymond feltalálta a zombiapokalipszis alzsánerét; továbbá aki úgymond elfelejtette levédetni találmányát, és aki ennek eredményeként aztán, úgymond, hoppon is maradt anyagilag. A The Walking Dead alkotói örök időkre imáikba foglalhatják a nevét, amiért annyira jó volt rendezőnek, és annyira csapnivalóan őrködött szellemi tulajdonjogai fölött.

George Romero és apám a képregényeknek ugyanazt a válfaját kedvelték, a durva, véres sorozatokat, amelyek az 1950-es években jelentek meg, még mielőtt egy csomó szenátor és agykurkász összefogott, hogy újra dögunalmassá tegyék a gyerekkort. Tales from the Crypt, The Vault of Horror. The Haunt of Fear.

Romero és apa elhatározták, hogy készítenek egy filmet közösen, ami olyan lesz, mint a fenti horrorképregények egyike, csak filmformátumban. Ez volt A rémmesék könyve, apa még játszott is benne: egy farmer szerepét kapta, aki földön kívüli kórokozótól fertőződik meg, és szép lassan növénnyé alakul át. Pittsburghben forgatták, és úgy tippelem, apa nem akart magányos lenni, ezért engem is magával vitt, és betettek a filmbe. A gyerek, akit játszottam, megöli az apját egy vudubabával, miután a férfi elveszi tőle a képregényeit. A filmben az apám Tom Atkins volt, aki a való életben túl kedves és engedékeny ahhoz, hogy meggyilkolják.

A film tele volt nagyszerű, gyomorforgató jelenetekkel: tálcán szervírozott, levágott fej, a belsejében nyüzsgő csótányoktól szétrepedő holttest, a nedves földből előmászó, életre kelt tetem. Romero egy szó szerint vérbeli művészt kért fel a különleges maszkmesteri feladatok ellátására: Tom Savinit, az ocsmányságnak ugyanazt a nagymesterét, aki a Holtak hajnalának zombijait megalkotta.

Savini fekete motoros bőrdzsekit és bakancsot viselt. Sátáni kecskeszakálla volt és magasan ívelt Spock-szemöldöke. A lakókocsijában egy polcon könyvek sorakoztak, telis-tele boncolási fotókkal. Savini végül két munkakört is betöltött A rémmesék könyve forgatásán: eleget tett a különleges maszkmesteri feladatoknak, és bébicsőszként felügyelt rám. Egy teljes hétig táboroztam a lakókocsijában, és figyeltem, hogyan fest sebeket, és épít karmos mancsokat. Ő volt az első rocksztárom. Minden, amit mondott, vicces volt, és – furcsa módon – igaz. Megjárta Vietnámot, és elmondta nekem, mennyire büszke arra, amit ott elért: tudniillik, hogy nem ölette meg magát. Úgy gondolta, ha egy filmben feleleveníti a mészárlást, az kész terápia, és még neki fizetnek érte.

Végignéztem, hogyan változtatta mocsárlénnyé az apámat. Mohát telepített apám szemöldökébe, bozontos bokrot erősített a kezéhez, csinos fűcsomót ültetett a nyelvére. A hét felében nem volt apám: csak egy kert, szemekkel. Az emlékezetemben apának olyan illata van, mint a nedves földnek egy nagy halom őszi avar alatt, de lehet, hogy csak a képzeletem játszik velem.

Az egyik jelenetben Tom Atkinsnek le kellett kevernie nekem egy kamupofont, amihez Savini tenyér alakú véraláfutást festett az arcomra. Aznap késő estig tartott a forgatás, és mire végeztünk, majd’ éhen haltam. Apám pedig elvitte túlfáradt és túlpörgött csemetéjét egy közeli McDonald’sba, ahol szökdécselve követelőztem, hogy csokis turmixot akarok, és hogy megígérte a turmixot. Egy ponton apám észrevette, hogy fél tucat gyorséttermi alkalmazott bámul ránk riadt szemrehányással. Még mindig az arcomon volt az a tenyérlenyomat, és apám hajnali egykor elvitt turmixozni, mert így akart… mit is? Megvesztegetni, hogy ne jelentsem fel kiskorú bántalmazásáért? Apámmal elhúztuk a csíkot, mielőtt valaki kihívhatta volna ránk a gyermekvédelmiseket, és nem is mentünk McDonald’sba, míg odébb nem álltunk Pittsburghből.

Mire apával hazaindultunk, két dolgot tudtam. Az első, hogy valószínűleg nincs keresnivalóm színészként, és ugyanígy apának sem (bocs, apa). A második, hogy bár színészként fabatkát sem érek, rátaláltam a hivatásomra, értelmet nyert az életem. Hét teljes napig figyeltem Tom Savinit, ahogy művészi szinten mészárol le embereket, és felejthetetlen, torz szörnyeket talál ki, és én is pont ezt akartam csinálni.

És tényleg úgy alakult, hogy ezt csinálom.

Ezzel elérkeztünk ahhoz, amit ebben a bevezetésben meg akartam fogalmazni: egy gyereknek csak két szülője van, de ha valaki olyan szerencsés, hogy művészként keresheti a kenyerét, végül akárhány anyja és apja lesz. Amikor valaki megkérdezi egy írótól: – Ki az apukád? –, az egyetlen őszinte válasz: – Bonyolult.

GIMIBEN ISMERTEM SPORTBUZIKAT, akik a Sports Illustrated összes számát az első oldaltól az utolsóig kiolvasták, és rockereket, akik a Szentírást tanulmányozó hithű keresztények áhítatával bogarászták végig a Rolling Stone magazin összes számát. Én a Fangoria magazin négy évfolyamát olvastam végig. A Fangoria – a híveknek Fango – magazint a fröcsögős horrorfilmeknek szentelték, az olyan produkcióknak, mint John Carpenter A dologja, Wes Craven Sokkolója, plusz még jó néhány olyan film, amelynek a végefőcímében a Stephen King név szerepelt. A Fango minden egyes számának közepén kihajtható posztert találtál, pont, mint a Playboyban, csak nem lábukat széttáró csinibabák voltak rajta, hanem egy pszichopata lékelte meg fejszével valakinek a koponyáját.

A Fango az útikalauzom volt az 1980-as évek létfontosságú társadalompolitikai vitáiban, úgymint: Nem volt túl vicces Freddy Krueger? Mi volt a valaha készült leggyomorforgatóbb film? És ami végképp perdöntő: lesz-e még valaha jobb, undorítóbb, velőtrázóbb vérfarkassá alakulás, mint az, amivel az Amerikai farkasember Londonban ajándékozott meg bennünket? (Az első két kérdés még eldöntendő – a harmadikra a válasz, szimplán, nem.)

Engem gyakorlatilag képtelenség volt megijeszteni, de az Amerikai farkasember valami majdnem ugyanilyen jót művelt velem: egyfajta borzongató hálaérzetet ébresztett bennem. Ez a film ügyesen ragad meg szőrös mancsával egy olyan elgondolást, amely az összes igazán nagyszerű horrortörténet felszíne alatt ott rejtőzik. Nevezetesen azt, hogy emberi lénynek lenni azt jelenti, hogy turista vagy egy hideg, barátságtalan és ősi országban. És mint minden turista, mi is szeretnénk kirúgni a hámból… nevetésre vágyunk, egy kis kalandra, egy kis önfeledtségre. De olyan könnyű eltévedni. A nap olyan hirtelen ér véget, és az országutakon olyan nehéz kiigazodni, és éles fogú valamik portyáznak a sötétben. Előfordulhat, hogy a túléléshez nekünk is ki kell villantanunk a fogainkat.

Nagyjából amikor a Fangoria olvasója lettem, akkor kezdtem el mindennap írni is. Mi sem tűnt természetesebbnek számomra, mint hogy ezt tegyem. Végül is, amikor hazaértem az iskolából, és bebóklásztam a házba, anyám mindig javában ügyködött: ült paradicsompiros IBM Selectricjénél, és történeteket talált ki. Apám is ügyködött, közel hajolva Wang márkájú szövegszerkesztő gépéhez, a legfuturisztikusabb készülékhez, amelyet a Videodisc lejátszó óta hazahozott. A képernyő a legfeketébb fekete volt a feketeség történetében, a szavak pedig a sci-fi-filmek toxikus sugárzásának zöldjében jelentek meg. Vacsoránál másról se folyt a szó, csak látszatkeltésről, szereplőmegformálásról, az időkeret és a helyszín kijelöléséről, dramaturgiai csavarokról és forgatókönyvekről. Figyeltem a szüleimet, ahogy dolgoztak, végighallgattam asztali beszélgetéseiket, és logikus következtetésre jutottam: amennyiben hajlandó vagy mindennap pár órán át magadban üldögélni, és kitalálni dolgokat, előbb-utóbb akad majd valaki, aki egy csomó pénzt fizet a senyvedésedért. Amely következtetés történetesen igaznak is bizonyult.

Keressenek rá az interneten – „Hogyan kell könyvet írni?”. Egymillió találatot kapnak majd, de a szégyenletes titok a következő: matek az egész. Ráadásul nem is bonyolult matek – csak az első osztályban tanult összeadás kell hozzá. Írjanak három oldalt naponta, mindennap. Száz nap alatt az háromszáz oldal. Pötyögjék oda, hogy „Vége”. Meg is vagyunk.

Az első könyvemet tizennégy évesen írtam. Midnight Eats volt a címe, és egy magániskoláról szólt, ahol a konyhás nénik diákokat aprítanak fel, és etetnek meg ebédre az iskola többi hallgatójával. Azt mondják, amit eszel, azzá leszel – én Fango magazinon éltem, és írtam valamit, ami pontosan annyi irodalmi értéket hordoz magában, mint az egyenesen videóforgalmazásra szánt, fröcsögős horrorok.

Nem hiszem, hogy bárkinek sikerült átrágnia magát az irományomon, kivéve talán anyukámat. Mint mondtam, könyvet írni szimpla matek. Jó könyvet írni, na, az megint más.

MEG AKARTAM TANULNI a mesterséget, és ehhez rögtön nem is egy, hanem két briliáns író élt velem egy fedél alatt, arról nem is beszélve, hogy nap mint nap sétáltak be az ajtónkon ilyen-olyan regényírók. A Bangor (Maine), West Broadway 47 alighanem a világ legjobb ismeretlen íróképzője volt, de én nem sokat értem vele, két okból sem: rossz hallgatóság voltam, és még rosszabb diák. A Csodaországban bolyongó Alice észrevételezi, hogy gyakran ad magának jó tanácsokat, csak hát ritkán fogadja meg azokat. Ezt ismerem. Gyerekként egy csomó príma tanácsot kaptam, de mindig csak mentem a magam feje után.

Egyes emberek vizuálisan tanulnak, mások rengeteg hasznos információt tudnak kinyerni előadásokból vagy osztálytermi foglalkozásokból. Én mindent, amire valaha rájöttem az írással kapcsolatban, könyvekből tanultam meg. Az agyam nem forog elég gyorsan a beszélgetéshez, de a szavak megvárnak a papíron. A könyvek türelmesek a nehéz fejű diákokkal. A világ fennmaradó része viszont nem.

A szüleim tudták, hogy szeretek írni, azt akarták, hogy sikerrel vegyem az akadályokat, és megértették, hogy ha direktben próbálnak elmagyarázni nekem dolgokat, az időnként olyan, mintha egy kutyához beszélnének. Marlowe, a corgink megértett néhány fontos szót, mint „séta” és „enni”, de nagyjából ennyi. Nem mondhatom, hogy én sokkal fejlettebb lettem volna. Úgyhogy az őseim inkább vettek nekem két könyvet.

Anyám beszerezte nekem Ray Bradbury Zen in the Art of Writingját, és bár a könyv telis-tele van remek javaslatokkal a kreativitásunk felszabadítására, engem igazából az fogott meg, ahogyan meg van írva. Bradbury mondatai akkorát szóltak, mint az eldurrogó petárdafüzérek egy forró júliusi estén. Bradburyt felfedezni kicsit olyan volt, mint az a pillanat az Óz, a nagy varázslóban, amikor Dorothy a pajtából kilépve a szivárványon túli világban találja magát – mint egy fekete-fehér szobából kilépni a szabadba, ahol minden Technicolor. A médium maga az üzenet.

Bevallom, manapság már kissé túl töménynek találom Bradbury mondatait (nem kell, hogy minden leírt sorod egy-egy lángoló fáklyákkal zsonglőrködve monocikliző bohóc legyen). Tizennégy évesen viszont szükségem volt arra, hogy valaki megmutassa, micsoda kirobbanó erő rejlik egy jól összerakott és ötletes mondatban. A Zen in the Art of Writing után egy ideig nem is olvastam mást, csak Bradburyt: Dandelion Wine, Fahrenheit 451, és mind közül a legjobb: Gonosz lélek közeleg. Mennyire imádtam Dark vándorcirkuszának beteg, valóságtorzító vidámparki attrakcióit, és különösen azt a borzalmas körhintát, a gyerekeket idős emberekké pörgető ringlispílt az egésznek a közepén. Aztán ott voltak Bradbury novellái – mindenki ismeri ezeket –, a bizarr fikció remekművei, melyeket röpke tíz perc alatt elolvashatsz, és örökre az emlékezetedbe vésődnek. Volt a „Mennydörgő robaj”, a történet, amelyben vadászok súlyosan megfizetnek a lehetőségért, hogy dinoszauruszokat lőhessenek. Vagy mi a helyzet a „Ködkürt”-tel, Bradbury meséjével az őslényről, amely beleszeret egy világítótoronyba? Ezek az alkotások ötletesek, sziporkázóak és könnyedek, és újra meg újra felütöttem a Zen in the Art of Writingot, hogy kiderítsem, hogyan csinálta. És Bradbury valóban kínált megbízható, gyakorlati eszközöket az írótanoncoknak. A könyvben szerepelt egy feladat: főnevekből kellett összeállítani listákat, sztoriötletek generálásához. A mai napig használom ennek a saját céljaimra átalakított változatát.

Az apámtól kapott könyvet Lawrence Block írta, Telling Lies for Fun and Profit volt a címe, és Block Writer’s Digest magazin számára készített tanácsadó rovatának írásait gyűjtötte csokorba. Még mindig megvan. Egyszer beleejtettem a kádba, úgyhogy most pufibb és salátaszerűek a lapjai, és a tinta is megfolyt ott, ahol hosszú bekezdéseket húzogattam alá, de attól még ugyanolyan értékes számomra, mint egy Faulkner-regény dedikált első kiadása. Blocktól azt vettem át, hogy az írás szakma, olyan szakma, mint a többi, mint az ácsé. A művészetet demisztifikálandó Block az apróságokra összpontosított, mint például: Mi számít szuper első mondatnak? Van-e olyan, hogy túlzott részletesség? Miért van az, hogy egyes váratlan befejezések működnek, míg mások, őszintén szólva, gyengék, mint a békafing.

Továbbá – és ezt különösképpen lenyűgözőnek találtam –: milyen előnyökkel jár, ha álnév alatt írunk.

Block aztán bőven szerezhetett tapasztalatokat az írói álnevekkel. Egy egész csomó volt neki, így hozott létre sajátos írói személyazonosságokat sajátos fiktív művekhez. Bernard Malamud egyszer megállapította, hogy egy író első és legnagyobb kihívást jelentő alkotása: önmaga. Amint sikerült kitalálnod magadat, a történetek már spontán fakadnak a személyiségedből. Felvillanyozónak találtam a gondolatot, hogy Block, amikor éppen azt tartotta célszerűnek, új álarcot öltött, és olyan emberek által írt regényeket, akik maguk is fikciók voltak.

– Bezony – mondta apám. – Nézd meg azt a könyvet, amit Block mint Paul Kavanagh írt, a Such Men Are Dangeroust. Az a könyv kevésbé regény, inkább rablótámadás egy sikátorban. – A Such Men Are Dangerous egy leszerelt katona története, aki csúnya dolgokat csinált a háborúban, és hazajött, hogy most itt is csúnya dolgokat csináljon. Jóllehet évtizedek teltek el, mióta olvastam, azt hiszem, apa értékelése alapvetően helyes volt. Bradbury mondatai petárdák egy nyárestén, Kavanagh-éi le-lecsapó ólomcsövek. Larry Block igazán kedves pasasnak tűnt. Paul Kavanagh nem.

Nagyjából ekkortájt kezdtem azon tűnődni, hogy ki volnék, ha már nem lehetnék saját magam.

MÉG HÁROM MÁSIK REGÉNYT írtam gimnáziumi éveim alatt. A közös művészi vezérfonal: csapnivalóan sikerült mind. De már akkor is megértettem, hogy ez így normális. A csodagyerekek majdnem mindig tragikus alakok, akik lobogva égnek pár évig, és húszéves korukra elhamvad a tehetségük. Mindenki másnak marad a lassú és küzdelmes munka, a komótos lapátolás. Ez a lassú, kemény munka hozzásegít bennünket ahhoz, hogy kellő mennyiségű mentális és érzelmi izomzatot szedjünk magunkra, miáltal valószínűleg egész karrierünk szilárdabb talapzaton nyugodhat majd. Amikor jönnek a hullámvölgyek, már nem érnek meglepetésként. Végül is már találkoztunk velük korábban.

Főiskolásként, eléggé természetesen, felmerült bennem, hogy megpróbálom kiadatni egyik-másik írásomat. Viszont féltem a saját nevem alatt házalni műveimmel. Ugyanis tudtam, hogy eddig semmi olyat nem írtam, amit érdemes volna elolvasni. Honnan fogom tudni, hogy mikor írtam valami jót, valami igazán jót? Attól tartottam, hogy kiadok egy vacak könyvet a kezem közül, és valaki mégis megjelenteti, mert kiszúrja az esélyt, hogy egy kis pénzt csináljon a családnevemből. Bizonytalan voltam, gyakran fogtak el különös (és valószerűtlen) aggodalmak, és tudnom kellett, magamért, hogy amikor eladok egy történetet, az nem érdemtelenül talál vevőre.

Úgyhogy elhagytam a családnevemet, és Joe Hillként kezdtem írni. Honnan a Hill? A középső nevem Hillström, annak a rövidített formája – és most, hogy jobban belegondolok, atyavilág, hová tettem az eszemet, hát nem? Az umlaut a létező legmenőbb írásjel az angol nyelvben, nekem pedig volt egy a nevemben, és nem használtam ki. Elpuskáztam az egyetlen esélyemet, hogy átmenjek metálba.

Plusz úgy gondoltam, jobb lesz tartózkodnom a borzongató történetek írásától, és meg kellene találnom a saját alapanyagomat. Úgyhogy írtam egy rakat New Yorker-stílusú mesét válásról, problémás gyerekek felneveléséről és életközepi válságról. Ezekben a történetekben volt néhány jó mondat itt-ott, de amúgy nem sok más szólt mellettük. A válásról nem sok mondanivalóm volt – nem voltam nős soha! Ugyanez vonatkozik a problémás gyerekek felnevelésére. Problémás gyerekekkel annyi tapasztalatot szereztem, hogy magam is közéjük tartoztam. És mivel a húszas éveim közepén jártam, látványosan alkalmatlan voltam arra, hogy életközepi összeomlásokról írjak.

Mindezektől függetlenül az igazi kihívás abban, hogy írjak egy jó New Yorker-sztorit, az volt, hogy nem szerettem a New Yorker-sztorikat. A rohadt életbe, szabadidőmben horror-képregényeket olvastam Neil Gaimantől és Alan Moore-tól, nem pedig Updike és Cheever meséit a középosztály életuntságáról.

Egy ponton azután, talán úgy kétszáz elutasítással később, kisebb revelációm támadt. Való igaz, hogy amennyiben mint Joseph King bontogatom íróként a szárnyaimat, kínos lett volna, ha horrortörténeteket kezdek pötyögni. Úgy tűnne, mintha apuci hátán akarnék felkapaszkodni. Joe Hillként viszont csak egy másik pasas voltam az utcáról. Hill szüleiről senki nem tudott semmit. Olyasfajta művész lehetett, amilyen csak lenni akart – márpedig ő Tom Savini akart lenni, Savini, nyomtatásban.

Az ember azt az életet kapja, amit, és ha írni akarsz, ez lesz a tinta a tolladban. Az egyetlen tinta, amit kapsz. Az enyém durván vörös volt.

Amikor engedélyeztem magamnak, hogy hátborzongató történeteket írjak a természetfölöttiről, minden problémám elillant, szinte egyik pillanatról a másikra, mielőtt kimondhatnád: New York Times-bestsellerlista. Hahahahaha, csak vicceltem. Még mindig egyik szarkupacot írtam a másik után. Legyártottam még négy regényt, amelyekből soha nem lett semmi. Volt a Paper Angels, egy harmadosztályú Cormac McCarthy-utánérzés. Volt egy ifjúsági fantasyregény, a The Evil Kites of Dr. Lourdes (Nem, TE kapd be, ez igenis príma cím). Volt a The Briars, egy zavaros, sikertelen próbálkozás, hogy írjak egy John D. MacDonald-stílusú thrillert a nyarat gyilkolászással múlató tinédzserpárosról. A legjobb közülük egy J. R. R. Tolkien-cucc volt, a The Fear Tree, amin három évet szöszöltem, és amiből éjszakai erotikus álmaimban nemzetközi bestseller lett. A valóságban az összes New York-i könyvkiadó visszautasította, és a londoni könyvkiadók sem kértek belőle. Végső tökön rúgásként Kanadában is kategorikusan nemet mondott rá az összes könyvkiadó, ami legyen emlékeztető mindannyiunknak: bármilyen mélyre süllyedsz, mindig van lejjebb.

(Csak poén volt, Kanada.)

Miközben rendületlenül gyártottam katasztrofális regényeimet, novellákat is írtam, és a szárnypróbálgatásnak azokban a hónapjaiban (és éveiben – upsz!), kezdtek jó dolgok is történni velem. Az egyik történetet, egy kiskorú delikvens és egy felfújható fiú barátságáról, beválogatták a zsidó mágikus realizmus egyik sokra tartott antológiájába, jóllehet goj vagyok (a szerkesztő nem bánta). Egy mesém egy kisvárosi filmszínházban kísértő szellemről bekerült a High Plains Literary Reviewba. A legtöbb embernek ez nem sokat jelent, számomra viszont, hogy bejutottam a High Plains Literary Reviewba (nagyjából ezer példányban jelenik meg), olyan volt, mint kibontani egy tábla csokit, és aranybilétára bukkanni. És más jó novellák is kikerültek a kezeim közül. Az egyikben egy magányos tinédzser fiú kafkás fordulattal hatalmas sáskává alakul – csak hogy rájöjjön, jobban szeret így, mint emberként. Volt egy másik egy elvágott vezetékű, ősrégi telefonkészülékről, amire időnként rácsörgetnek a halottak. Egy másik Abraham Van Helsing zaklatott fiairól. És így tovább. Nyertem pár kisebb irodalmi díjat, bekerültem egy válogatáskötetbe. Egy szerkesztő a Marvel Comicsnál elolvasta az egyik novellámat, és lehetőséget adott, hogy megírjam saját, tizenegy oldalas Pókember-epizódomat.

Eléggé karcsú, de ismerik a mondást: jóból is megárt a sok. Egy ponton 2004-ben, nem sokkal azután, hogy kiderült, The Fear Tree kötetemmel nem jutok semmire, elfogadtam, hogy nem vagyok alkalmas regényírónak. Minden tőlem telhetőt elkövettem, kipróbáltam magamat, és kudarcot vallottam. Rendben volt a dolog. Mi az, hogy. Közreműködtem a Pókember képregénymagazin egyik számában, és ha arra soha nem is sikerült rájönnöm, hogyan kell jó regényt írni, legalább megtudtam, hogy elfogadható minőségű novellákat képes vagyok előállítani. Soha nem érek apám nyomába, de, mondjuk, ezt nagyjából kezdettől fogva sejtettem. És csak mert nem telik ki tőlem egy jó regény, abból még nem következik, hogy ne foglalkoztathatnának a képregények világában. Több kedvenc történetem is van, ami képregény.

Egy novelláskötetnyi írásom viszont éppenséggel összegyűlt, nagyjából egy tucat, és úgy döntöttem, kiteszem a piacra, hátha valaki bizalmat szavaz neki. Nem lepődtem meg, amikor a kötetet mellőzték a nagyobb kiadók, akik kőkemény üzleti okokból továbbra is előnyben részesítik a regényeket a válogatásokkal szemben. Arra gondoltam, megpróbálkozom a kis könyvkiadók háza táján, és 2004 decemberében visszahívást kaptam Peter Crowthertől, egy nagyon kis kelet-angliai kiadó, a PS Publishing vezetőjétől. Peter maga is írt történeteket a weird zsánerben, és nagyon megérintette a felfújható fiús novellám, a „Pop Art”. Felajánlotta, hogy kiadója megjelenteti a könyvet, a 20th Century Ghostsot{1}; különösebb hűhó nélkül tett kedves gesztusát soha nem fogom tudni meghálálni. De hát Pete – és a kis könyvkiadók világából még néhányan, mint például Richard Chizmar és Bill Schafer – egy csomó írónak megtették azt a kedves gesztust, hogy nem azért adtak ki valamit, mert meg akarták szedni magukat rajta, hanem mert szerették. Khm, ezt vegyék végszónak arra, hogy ellátogassanak a PS Publishing, a Cemetery Dance Publications és a Subterranean Press honlapjaira, és valamelyik kiadványuk megvásárlásával támogassanak egy feltörekvő tehetséget. Ne tétovázzanak, jót fog tenni a könyvespolcuknak.

Pete arra kért, írjak még néhány novellát a könyvhöz, hogy korábban még sehol meg nem jelent, „exkluzív” írások is legyenek a kötetben. Rendben, mondtam, és nekiláttam egy sztorinak a pasasról, aki vesz magának egy kísértetet az interneten. Aztán a történet önállósította magát, és 335 oldallal később rájöttem, hogy mégiscsak volt bennem egy regény. A szív alakú doboz címet adtam neki.

Bakker, az a történet olyan, mintha egy Stephen King-regényt olvasna az ember. Igaz, becsületes úton jutottam hozzá.

MINDIG IS KÉSŐN ÉRŐ TÍPUS VOLTAM, és amikor az első kötetem, a 20th Century Ghosts megjelent, harminchárom éves voltam. Most negyvenhat vagyok, és mire ez a kötet megjelenik, negyvenhét leszek. Atyavilág, teljes gázzal robognak el mellettünk a napok, mi meg csak ámulunk és bámulunk.

Pályakezdőként attól féltem, az emberek megtudják, hogy Stephen King fia vagyok, ezért álarcot öltöttem, és valaki másnak adtam ki magam. De a történetek mindig az igazságról szóltak, az igazi igazságról. Azt hiszem, a jó történetek már csak ilyenek. Az én történeteim mind az ő kreatív DNS-ük termékei: Bradbury és Block, Savini és Spielberg, Romero és Fango, Stan Lee és C. S. Lewis, és legfőképpen: Tabitha és Stephen King.

A peches alkotó azt találja, hogy más, nagyobb művészek beárnyékolják, és ez nehezteléssel tölti el. Ha viszont szerencsés vagy – és mint már elmondtam, szerencséből nekem a méltányosnál több jutott, és kérlek, istenem, ez tartson is ki –, azok a más, nagyobb művészek fényforrásul szolgálhatnak neked, hogy megtaláld az utadat.

És ki tudja? Talán egy nap neked is részed lehet majd abban a szerencsében, hogy összedolgozhass a hőseid egyikével. Nekem lehetőségem nyílt két történetet írni apámmal, és kapva kaptam az alkalmon. Jó szórakozás volt. Remélem, önöknek is tetszik a végeredmény – mindkettő szerepel a kötetben.

Évekig maszkot viseltem, de most, hogy lekerült az arcomról, könnyebben lélegzem.

Ennyi elég is lesz belőlem egy időre. Szép kis robogás vár ránk. Gyerünk. Induljunk.

Jöjjenek a rosszfiúk.

Joe Hill

Exeter, New Hampshire

2018 szeptembere

Joe Hill és Stephen King
TELJES GÁZZAL

A MÉSZÁRLÁS UTÁN NYUGATNAK INDULTAK, átvágtak a színes sivatagon, száz mérföldet tettek meg egyhuzamban. Végül kora délután álltak meg egy étkezdénél, amelynek homlokzatát fehér stukkóval díszítették, és betonszigeteken álló kútoszlopok sorakoztak előtte. Az ablakok berezonáltak, ahogy a motorok eldübörögtek az épület előtt. Az étkezde nyugati oldalán parkoltak le, a nyerges vontatók mellett, majd kitámasztották és leállították a motorjaikat.

Race Adamson vezette őket egész úton, időnként negyed mérföldre is elhúzott a többiektől a Harley-jával. Race két évig szolgált a seregben, és mióta visszatért a bandához, szinte mindig ő ment elöl. Sokszor úgy eltávolodott a többiektől, mintha provokálta volna őket, hogy próbáljanak lépést tartani vele, bár az is lehet, hogy simán ott akarta hagyni őket. Az étkezdénél sem akart megállni, de az apja, Vince nem hagyta, hogy továbbhajtson. Amikor az épület feltűnt a távolban, Vince rákapcsolt, és megelőzte Race-t, majd balra intett a kezével. A Törzsben mindenki pontosan tudta, mit jelent ez a mozdulat: Lehajtunk az útról! A Törzs tagjai szó nélkül végrehajtották Vince utasítását. Valószínűleg ez is bosszantotta a fiút. Sok minden bosszantotta az apjával kapcsolatban.

Race parkolt le elsőnek, de ő szállt le utolsóként a motorjáról. Terpeszben állt, lassan lehúzta a bőrkesztyűjét, és közben a többieket figyelte foncsorozott napszemüvege mögül.

– Beszélned kellene a sráccal – mondta Lemmy Chapman Vince-nek, és Race felé biccentett.

– Nem itt – mondta Vince. Majd ha Vegasba érnek. Túl akart lenni az úton. Le akart dőlni egy sötét szobában, szüksége volt egy kis időre, hogy megszűnjön gyötrő gyomorgörcse. De legjobban mégis arra vágyott, hogy lefürödhessen. Bár egy csepp vér sem fröccsent rá, úgy érezte, bemocskolódott, és addig nem tudott megnyugodni, amíg le nem mosta magáról a reggeli bűzét.

Elindult az étkezde felé, de Lemmy a karjára tette a kezét, és megállította.

– De igen. Itt.

Vince a karját szorító kézre pillantott, de Lemmy nem engedte el – Lemmy volt az egyetlen, aki nem félt tőle –, aztán a fiúra, aki nem volt fiú többé, már évek óta nem volt az. Race felnyitotta a hátsó kerék fölé rögzített ütésálló tartót, és keresgélni kezdett a holmijai között.

– És miről beszéljek vele? Clarke eltűnt. A pénz is. Nem tudunk mit tenni. Most nem.

– Derítsd ki, Race is ugyanígy látja-e. Ne hidd, hogy mindenben egyetért veled. Az utóbbi napokban nagyon be volt rágva rád. És mondok még valamit, parancsnok. Néhány srácot Race dumált rá erre a bulira, és beadta nekik, hogy rohadt gazdagok lesznek, ha sikerül nyélbe ütni az üzletet Clarke-kal. Nem ő az egyetlen, aki kíváncsi, mit fogunk csinálni. – Azzal jelentőségteljesen a többiekre pillantott. Vince-nek most először tűnt fel, hogy a banda tagjai nem indultak el az étkezde felé, hanem a motorjaiknál várakoztak, és türelmetlen pillantásokat vetettek rá meg Race-re. Várták, hogy történjen végre valami.

Vince-nek nem volt kedve beszélni a fiúval. Már a gondolat is kifárasztotta. Az utóbbi időben olyan volt Race-szel beszélgetni, mintha medicinlabdával dobálóztak volna: rengeteg erőfeszítésébe került, és azok után, ami hajnalban történt, végképp elment a kedve az egésztől.

Aztán mégis odament Race-hez, mert Lemmynek majdnem mindig igaza volt a Törzset érintő, fontos kérdésekben. Mióta megismerkedtek a Mekong-deltában, mindig Vince vezette a szakaszt, Lemmy pedig hátulról biztosította őket. Akkoriban az egész világ meg volt őrülve, ők pedig botlódrótok és taposóaknák után kutattak a dzsungelben. Szinte semmi sem változott az azóta eltelt negyven évben.

Vince otthagyta a motorját, és odament Race-hez, aki a Harley-ja és egy benzinszállító tartálykocsi között állt. Race megtalálta, amit a motorra szerelt tartóban keresett: egy teaszínű löttyel teli palackot, amiben persze nem tea volt. Egyre korábban kezdett piálni, amit Vince nem nézett jó szemmel. Race meghúzta a palackot, megtörölte a száját, majd odanyújtotta az apjának. Vince megrázta a fejét.

– Na, mesélj – mondta.

– Ha a 6-os úton megyünk tovább – kezdte Race –, három óra alatt Show Low-ban lehetünk. Feltéve persze, ha az ócska japcsi bringád bírja a tempót.

– Minek akarsz Show Low-ba menni?

– Ott lakik Clarke húga.

– És minek akarod megkeresni?

– A pénz miatt. Ha esetleg elkerülte volna a figyelmedet, most szabadítottak meg minket hatvan kibaszott rongytól.

– És szerinted Clarke testvérénél van a pénz?

– Valahol muszáj lesz elkezdeni a keresést.

– Mi lenne, ha ezt Vegasban beszélnénk meg? Ott majd kitaláljuk, mit csináljunk.

– Mi lenne, ha most találnánk ki? Clarke letette a telefont, amikor beléptünk a házba. Az ajtón keresztül hallottam pár szót. Ha jól értettem, megpróbált beszélni a húgával, de nem sikerült elérnie, ezért üzenetet hagyott neki. Szerinted minek akart beszélni vele, amikor meglátta, hogy jövünk?

Vince arra tippelt, hogy el akart búcsúzni a testvérétől, de nem mondta Race-nek.

– Szerintem a csajnak semmi köze ehhez az egészhez. Miből él? Ő is methet főz?

– Nem. Prosti.

– Úristen. Micsoda család.

– Pont te mondod? – jegyezte meg Race.

– Ezt hogy érted? – kérdezett vissza Vince. A beszólás nem igazán zavarta, sokkal inkább Race foncsorozott napszemüvege, amelynek lencséjében saját magát látta, napbarnított bőrét, ősz szakállát és vén, ráncoktól szabdalt arcát.

Race elindult a csillámló aszfalton, és amikor újra megszólalt, nem a kérdésre válaszolt.

– Hatvan rongy csak úgy eltűnik, ezt nem lehet elintézni egy vállrándítással.

– Nem intézek el semmit egy vállrándítással. De pontosan ez történt. Csak úgy eltűnt.

Race és Dean Clarke Fallúdzsában ismerkedett meg, de az is lehet, hogy Tikritben. Clarke orvosként dolgozott, a szakterülete a fájdalomcsillapítás volt, amelyhez első osztályú cuccot és Wyclef Jeant használt. Race Humvee-kat vezetett, és az volt a specialitása, hogy nem fogta a golyó. Jóban maradtak, miután leszereltek, aztán Clarke úgy fél éve megkereste Race-t, hogy csináljanak egy methlabort Smith Lake-ben. Úgy számolt, hatvan rongy elég lenne az induláshoz, és kábé ennyit lehetne kitermelni havonta, ha beindul az üzlet.

– Áttetsző, mint az üveg. – Clarke ezzel a dumával akarta eladni az ötletet. – Nem az az olcsó, zöld szar, hanem áttetsző üveg. – Aztán a feje fölé emelte a kezét, és úgy mutatta, hogy egy hatalmas zsák pénzt fognak kaszálni. – A határ a csillagos ég, vágod?

Vágod. Vince most már vágta, hogy abban a pillanatban kellett volna otthagyniuk Clarke-ot, amint ez a szó elhagyta a száját. Abban a pillanatban.

Mégsem léptek le. A kétségei ellenére még be is szállt húsz ronggyal a saját pénzéből, hogy kisegítse Race-t. Clarke igazi semmirekellő volt, aki külsőre egy kicsit Kurt Cobainre emlékeztetett: hosszú, szőke haja volt, és kapucnis pólót hordott. A kedvenc szava a vágod volt, mindenkit embernek szólított, és arról papolt, hogy a drogok hogyan győzték le a felsőbb tudat elnyomó hatalmát. Bármit is jelentett ez. Gyakran meglepte és elbűvölte Race-t mindenféle intellektuális ajándékokkal: Sartre-drámákkal, és reggae-dub- meg spokenword-felvételekkel.

Vince nem neheztelt Clarke-ra, amiért az okostojást játssza, és valami buzis feka szlengben rizsázik a spirituális forradalomról. Az viszont az első találkozásuktól fogva aggasztotta, hogy Clarke-nak methtől bűzlik a pofája, kihullottak a fogai, az ínye pedig ki van sebesedve. Vince-nek nem okozott volna álmatlan éjszakákat, ha jól megszedik magukat a methből, de nem bízott senkiben, aki elég agyatlan volt ahhoz, hogy használja is azt a szart.

Mégis félretette a pénzt, ki akart találni valamit Race-nek, főleg azok után, hogy a fiút elzavarták a hadseregtől. Race és Clarke egy darabig a részletek kidolgozásával volt elfoglalva, Vince pedig félig-meddig meggyőzte magát, hogy tényleg lehet a dologból valami. Race eléggé elbizakodott lett, még egy autót is vett a barátnőjének, egy öreg Mustangot, mert arra számított, hogy hamarosan nagyot fognak kaszálni.

Csak aztán a methlabor leégett, vágod? Tíz perc alatt, rögtön az első nap. A mexikói bevándorlók, akik a drogot főzték, az ablakon keresztül ugráltak ki, és még akkor is ott ácsorogtak megégve és kormosan a füstölgő romok körül, amikor a tűzoltók kiérkeztek a helyszínre. Persze lesittelték őket, és most a megyei fogdában pihennek.

Race nem Clarke-tól tudta meg, hogy leégett a labor, hanem Bobby Stone-tól, egy másik haverjuktól, akivel együtt szolgáltak Irakban. Bobby épp el akart ugrani Smith Lake-re, hogy tíz rongyért bevásároljon a legendás áttetsző üvegből, de aztán hanyatt-homlok elmenekült, amikor meglátta a felszálló füstöt és a villogó kék fényeket. Race próbálta elérni Clarke-ot telefonon, de nem járt sikerrel, sem aznap délután, sem aznap este. Tizenegykor a Törzs kelet felé repesztett az autópályán, hogy megkeressék Clarke-ot.

Dean Clarke éppen csomagolt, amikor megérkeztek a faházhoz a hegyekben. Be akarta adni nekik, hogy most akart indulni, hogy megkeresse Race-t, és elmondja neki, mi történt, és megbeszélje vele, mi legyen. Azt mondta, mindent vissza fog fizetni. Azt mondta, a pénz elfogyott, de vannak még más lehetőségek, felkészült az előre nem látott nehézségekre. Azt mondta, kurvára sajnálja. Persze egy része kamu volt, egy másik része viszont nem. Például az, hogy kurvára sajnálja. Vince egyáltalán nem volt meglepődve, még azon sem, amikor Clarke elsírta magát.

Viszont Clarke barátnője baromira meglepte – ami azt illeti, az egész bandát meglepte. A csaj a fürdőszobában bújt el, virágmintás bugyiban, CORMAN GIMNÁZIUM feliratú hosszú ujjú, kapucnis melegítő felsőben. Tizenhét lehetett, szét volt csapva a cucctól, és egy kis .22-es kaliberű pisztolyt szorongatott. Ott hallgatózott, amikor Roy Klowes megkérdezte Clarke-ot, itt van-e a kiscsaj, és azt mondta, ha Clarke kurvája szép sorban leszopja a srácokat, akkor elengednek kétszáz dollárt a tartozásából. Aztán Roy Klowes kiment a fürdőszobába, előkapta a farkát, hogy hugyozzon egyet, de a csaj félreértette a dolgot, azt hitte, más miatt húzza le a cipzárját, és rálőtt a férfire. Az első lövedék célt tévesztett, a második meg a plafonba fúródott, mert Klowes addigra már egy bozótvágó késsel csapkodta a lányt, és mintha a valóságból hirtelen átkerültek volna egy rémálomba.

– Biztos vagyok benne, hogy a pénz egy részét lenyúlta – mondta Race. – Simán lehet, hogy a felét lenyúlta annak, amit tőlünk kapott. De ha szerinted Dean Clarke beletolta a methlaborba a hatvan rongyot, akkor nem tudok segíteni rajtad.

– Lehet, hogy egy részét elrejtette. Nem mondom, hogy nincs igazad. Azt viszont nem értem, miért került volna pont a húgához a pénz. Ennyi erővel simán lehet, hogy belerakta egy befőttesüvegbe, és elásta a hátsó kertben. Semmi kedvem egy szerencsétlen kurvával szórakozni. Persze az más, ha kiderül, hogy hirtelen megszedte magát.

– Fél évig melóztam, mire sikerült beindítani az üzletet. És nem csak én fektettem bele egy csomó energiát.

– Oké. Vegasban megbeszéljük, hogyan tudjuk megoldani.

– Ha csak pofázunk, attól nem fog megoldódni semmi. Oda kell mennünk. Clarke nővére ma Show Low-ban van, de ha megtudja, hogy kidekoráltuk a faházukat a testvérével meg a kis barátnőjével…

– Ne üvölts már – vágott a szavába Vince.

Lemmy Vince-től pár lépésre, balra állt, és összefont karral figyelte őket, hogy szükség esetén közéjük tudjon ugrani. A többiek kettesével-hármasával álltak, borostásan és az úttól mocskosan, bőrkabátban vagy farmermellényben, amelyen a banda jelképe díszelgett: egy indián fejdíszt viselő koponya, a következő felirattal: A Törzs – Az úton élünk, az úton halunk meg. Mindig is ők voltak a Törzs, bár egyikük sem volt indián, kivéve Peaches, aki félig cserokinak vallotta magát, vagy, ha úgy tartotta kedve, félig spanyolnak vagy félig inkának. Doc azt mondta, felőle akár félig eszkimó, félig viking is lehet, a végeredményen ez nem változtat, Peaches úgyis csak egy idióta.

– A pénznek lőttek – mondta Vince. – És a fél év melónak is. Ez van.

A fia csak állt, összeszorította az állkapcsát, nem szólalt meg. Jobb kezén elfehéredtek az ujjak, úgy szorította a palackot. Ahogy Vince ránézett, hirtelen bevillant neki egy kép. Race hatéves, az arca ugyanolyan koszos volt, mint most, a kaviccsal felszórt kocsibehajtón tepert a zöld háromkerekűjével, és hangosan berregett. Vince és Mary nem bírta abbahagyni a nevetést, ahogy a fiú erőlködéstől eltorzult arcát nézték. Race, az ovis motoros bandita. Most azonban semmi vicceset nem talált fia arckifejezésében, főleg nem két órával azután, hogy Race beleállított egy ásót egy fickó fejébe. Mindig is gyors volt, ő érte utol Clarke-ot, aki a lövöldözés kitörése után, a zűrzavart kihasználva megpróbált elfutni. Lehet, hogy nem akarta kinyírni. Csak egyszer ütött.

Vince kinyitotta a száját, de végül nem mondott semmit. Nem volt további mondandója. Elfordult, és elindult az étkezde felé. Alig tett meg három lépést, amikor hangos csörömpölést hallott. Hátrafordult, és látta, hogy Race a benzinszállító oldalához csapta a palackot, pontosan oda, ahol öt másodperce Vince állt. Talán az apja árnyékát akarta megdobni.

Whisky csorgott le a kopott tartály oldaláról, üvegszilánkok csillogtak az aszfalton. Vince felnézett a benzinszállítóra, és megrándult az arca. Egy pillanatra ugyanis mintha az lett volna odaírva, hogy MÉSZÁRLÁS. De nem. A felirat valójában az volt, hogy LAUGHLIN MÉSZÁROS. Nagyjából húsz szóban össze lehetett foglalni, amit Vince Freudról tudott – szépen nyírt, ősz szakáll, szivar, és hogy a gyerekek meg akarják dugni a szüleiket –, de nem kell pszichológusnak lenni ahhoz, hogy rájöjjön az ember, itt valakinek nagyon rossz a lelkiismerete. Vince talán még nevetett volna is egy jót, ha a következő pillanatban nem úgy alakulnak a dolgok, ahogy.

A kamionos a vezetőfülkében ült. Kilógatta a kezét a vezetőoldali ablakon, az ujjai között cigaretta füstölt. Az alkarján kopott tetoválás látszott, INKÁBB A HALÁL, MINT A BECSTELENSÉG, amiből Vince azonnal tudta, hogy veteránnal van dolga, ezt meg is jegyezte magában, bár azt még nem tudta, van-e ennek bármi jelentősége. Megpróbálta végiggondolni, mit hallhatott a beszélgetésből a fickó, felmérte a veszélyt, és hogy szükséges-e kirángatni a sofőrt a kamionból, hogy a miheztartás végett elmagyarázzon neki pár dolgot.

Még mindig ezen pörgött, amikor a benzinszállító motorja felzúgott. A sofőr az aszfaltra pöccintette a cigijét, és kiengedte a légféket. A kipufogókémény fekete dízelfüstöt okádott, a kamion gurulni kezdett, a kereke alatt csikorgott a kavics. Ahogy a benzinszállító távolodott, Vince lassan kifújta a levegőt, és érezte, hogy csillapodik benne a feszültség. Kizártnak tartotta, hogy a fickó bármit meghallhatott, és ha mégis, ki nem szarja le? Normális ember minek akarna belekeveredni egy ilyen balhéba? A sofőr valószínűleg rájött, hogy észrevették, hogy hallgatózik, és úgy döntött, inkább lelép, amíg nincs nagy gáz.

Mire a tizennyolc kerekű kihajtott a kétsávos országútra, Vince hátat fordított, és a bandatagok között átvágva elindult az étkezde felé. Egy óra múlva látta meg újra a kamiont.

VINCE KIMENT A VÉCÉRE – a hólyagja már harminc mérföld óta feszült –, visszafelé pedig elhaladt a többiek mellett, akik két bokszot foglaltak el. Csendben ültek, csak a tányérokon csikorgó villák és az összekoccanó poharak hangja hallatszott. Egyedül Peaches nem bírta befogni a pofáját, magában beszélt. Suttogott, néha megrándult az arca, mintha láthatatlan szúnyogok felhője vette volna körül. Nyomasztó és nyugtalanító szokása volt ez. A többiek magukba fordulva kajáltak, nem néztek egymásra, inkább befelé bámultak, ki tudja, mire. Néhányan egészen biztos, hogy a fürdőszobát látták maguk előtt, ahol Roy Klowes feltrancsírozta azt a lányt. A többiek talán Clarke-ra gondoltak, aki hason fekve hevert a sárban a hátsó ajtó előtt, seggét az égnek meresztve, összeszart gatyában, a koponyájába állított acélásóval, amelynek nyele az égre mutatott. És akadt köztük néhány álmodozó is, akinek talán az járt a fejében, vajon hazaér-e az Amerikai gladiátorokra, vagy hogy a tegnap vásárolt lottószelvénnyel megütötte-e a főnyereményt.

Amikor elindultak Clarke-hoz, még minden más volt. Jobb. Napkelte után a Törzs megállt egy ehhez hasonló étkezdénél, és bár nem voltak feldobva, azért ment a szokásos baromkodás, kávéztak, fánkot zabáltak, és jókat röhögtek. Doc az egyik bokszban ült, és keresztrejtvényt fejtett, a többiek megpróbáltak átlesni a válla fölött, és szívatták, hogy mekkora megtiszteltetés egy ilyen nagy tudású ember mellett ülni. Doc megjárta a sittet, ahogy szinte mindenki a bandában, a szájában egy aranyfog virított, miután néhány éve egy zsaru megdolgozta az arcát gumibottal. Bifokális szemüveget hordott, szikár arca mint egy nemesé, rendszeresen olvasta az újságokat, sok mindent tudott a világról, például, hogy mi Kenya fővárosa, vagy hogy kik harcoltak egymás ellen a Rózsák háborújában. Roy Klowes egy darabig nézte Doc keresztrejtvényét, aztán így szólt:

– Nekem egy olyan keresztrejtvény kéne, amiben csak motorszereléssel meg puncivadászattal kapcsolatos kérdések vannak. Mondjuk, olyanok, hogy „hét betű, ezt csinálom az anyáddal”. Erre rávágnám a választ, Doc.

– A „felzaklat” jó lenne, csak sajnos nem hét betű – fintorodott el Doc –, úgyhogy én inkább arra tippelek, „undorít”.

– Undorít? – vakarta a fejét Roy.

– Jól hallottad. Undorítod az anyámat. Azt jelenti, hogy ha meglát, muszáj köpnie egyet.

– Ja, ettől kikészülök. Hiába mondom neki, hogy nyelje le, mindig kiköpi.

A többiek a térdüket csapkodva nevettek, de a másik bokszban is majd megszakadtak a röhögéstől, mert Peaches arról magyarázott, miért sterilizáltatta magát.

– Akkor döntöttem el végleg, hogy megcsináltatom, amikor megtudtam, hogy a vaszektómiáért csak egyszer kell csengetni… ami nem mondható el az abortuszról. Ettől fogva elméletileg korlátlanok a lehetőségeim. Mindent szabad. Mert különben minden gecigránát potenciális veszélyforrás a költségvetésre nézve. Az ember addig nem gondol bele, amíg ki nem kell perkálnia a lóvét néhány kaparásért, az meg egyértelmű, hogy jobb helye is lehet annak a rengeteg pénznek. Meg hát a kapcsolatok se szokták jól viselni, ha le kell húzni a klotyón az ifjú trónörököst. Egyszerűen megváltoznak a dolgok. Ezt tapasztalatból mondom. – Peachesnek nem kellett poénra gyúrnia, az is elég vicces volt, amit csak úgy mondott.

Vince otthagyta kiégett, vörös szemű társait, és leült Lemmy mellé egy bárszékre a pulthoz.

– Szerinted mi a faszt csináljunk, ha Vegasba érünk? – kérdezte tőle.

– Lépjünk le – felelte Lemmy. – Ne szóljunk senkinek. És felejtsük el ezt az egészet.

Vince felnevetett. Lemmy nem. Felemelte a kávéját, de félúton megállt a keze, nem kortyolt bele a csészébe, pár másodpercig nézte, majd letette.

– Mi van, nem ízlik? – kérdezte Vince.

– A kávéval nincs semmi baj.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy le kéne lépnünk?

– Nem lennénk egyedül, haver – felelte Lemmy. – Amit Roy azzal a lánnyal művelt a fürdőszobában…

– A csaj majdnem kinyírta – vágott a szavába Vince fojtott hangon, nehogy valaki meghallja.

– Még csak tizenhét volt.

Vince nem felelt, persze Lemmy nem is várta ezt.

– A legtöbbjük még sosem látott ilyen brutális dolgot, és szerintem, amelyiknek van egy kis esze, az első adandó alkalommal le fog lépni. Keres magának valami új életcélt. – Vince megint felnevetett, mire Lemmy rásandított a szeme sarkából. – Mesélek neked valamit, parancsnok. Tizennyolc évesen holtrészegen vezettem, és kinyírtam a testvéremet. Amikor felébredtem, megéreztem magamon a vére szagát. Azért álltam be a seregbe, hátha a sárgák megölnek, és sikerül kiegyenlítenem a számlát, de a fekete pizsamás fiúk nem akartak segíteni rajtam. A legélénkebb emlékem a háborúból a lábszárfekélyem bűze. Mintha egy dögkút lett volna a cipőmben. Megjártam a sittet, mint te is, de nem az volt a legrosszabb, amit ott tettem, vagy amit ott láttam. A többi ember szaga volt a legelviselhetetlenebb. A hónaljak és segglyukak bűze. A sitt tényleg borzalmas volt, de a közelébe sem ér a ma reggeli Charlie Manson-mészárlásnak. Hiába menekülünk, az a szag, ami ott terjengett, mindenhová el fog kísérni minket. A mészárlás bűze. Mintha bezártak volna egy szekrénybe, amibe beleszart valaki. Nincs levegő, és az egész úgy borzalmas, ahogy van. – Lemmy elhallgatott, megfordult a székén, és megint Vince-re pillantott. – Tudod, min töröm a fejemet, mióta elindultunk? Lon Refus Denverbe költözött, és nyitott egy szerelőműhelyt. Küldött egy képeslapot a Flatirons ormairól. Azon gondolkodom, hátha hasznát venné egy öregembernek, aki látott már életében csavarkulcsot. Azt hiszem, könnyen hozzá tudnék szokni a fenyvesek illatához.

Ismét elhallgatott, aztán a tekintete a bokszokban ülő férfiakra siklott.

– Akik nem lépnek le, mindent meg fognak tenni azért, hogy visszaszerezzék, amit elveszítettek. A helyedben én kiszállnék, amíg lehet, mert ennek az őrületnek sosem lesz vége. Ez csak a kezdet. A fizetőkapu, ahol felhajtasz az autópályára. Túl jó üzlet a meth, és aki árulja, az használja is, és aki használja, az kurvára bekattan, és tönkretesz mindent maga körül. Clarke csaja azért lőtt rá Royra, mert totál szétcsapta magát, de Roy is szét volt csapva, különben mi a szarnak aprította volna miszlikbe a csajt azzal a bozótvágó késsel? Különben is, csak az ilyen kibaszott drogosok mászkálnak macsetével.

– Ne akard, hogy összebalhézzak Royjal, mert lehet, hogy feldugom a seggébe Little Boyt, de úgy, hogy a száján jön ki – mondta Vince, és most Lemmyn volt a sor, hogy nevessen. Gyakran poénkodtak Little Boy nem rendeltetésszerű használatával. Vince így folytatta: – Rajta. Bökd csak ki. Fogadjunk, hogy egy órája máson se jár az eszed.

– Miből jöttél rá?

– Szerinted nem tudom, mit jelent, ha egyenes háttal ülsz a nyeregben?

– A zsaruk előbb-utóbb elkapják Royt – dörmögte Lemmy –, vagy valamelyik másik idiótát, és akkor az egész bagázs megy a hűvösre. Mert Roynak meg a többi, hozzá hasonló szarházinak nincs elég esze, hogy megszabaduljanak a lopott szajrétól. Nincs annyi eszük, hogy ne pofázzanak a csajuknak arról, milyen balhéra készülnek. A rohadt életbe. A társaság felénél most is van egy csomó crack. Csak úgy mondom.

Vince megdörzsölte a szakállát.

– Azt mondod, a csapat egyik fele kiszállna, a másik meg folytatná. Áruld már el nekem, Race kihez állna?

Lemmy elfordította a fejét, és szomorúan elvigyorodott, kivillantva aranyfogát.

– Tudod te azt magadtól is.

A MÉSZÁROS FELIRATÚ KAMION épp egy kaptatón araszolt felfelé, amikor délután három körül utolérték.

A szerpentin komótosan kanyargott felfelé a hegyoldalon. A sűrű kanyarok miatt nem igazán lehetett előzni. Megint Race vezette a sort. Miután elindultak az étkezdétől, rákapcsolt, és elhúzott tőlük, de annyira, hogy Vince időnként teljesen szem elől tévesztette. A fiú a kamion seggében ment, amikor utolérték.

Mind a tízen a benzinszállító kavarta forró áramlatban haladtak felfelé. Vince-nek könnybe lábadt a szeme.

– Kibaszott kamion! – üvöltötte Vince, mire Lemmy biccentett. Vince-nek szúrt a tüdeje, sajgott a mellkasa a kipufogógáztól, ráadásul látni sem lehetett rendesen. – Húzz már el a picsába!

Már az is meglepő volt, hogy pont itt érték utol a benzinszállítót. Nem jártak messze az étkezdétől, talán úgy húsz mérföldre. Biztosan kiállt valahol egy rövid pihenőre, bár a környéken nem igazán volt hol lehúzódni. Talán a sofőr egy óriásplakát mögé parkolt, hogy sziesztázzon egyet. Vagy kidurrant a kereke, és meg kellett állnia, hogy lecserélje. De mit számít ez? Semmit. Vince maga sem értette, miért pörög ezen ennyit, de nem hagyta nyugodni a dolog. A következő kanyar után Race kibújt a Softail Deuce-szával a kamion mögül, és harmincról hetvenre gyorsított. A motor lendületet vett, és megugrott. Race pedig megelőzte a kamiont, és bevágott elé, épp időben ahhoz, hogy elkerülje az ütközést egy halványsárga Lexusszal, amely a szembejövő sávban közeledett. A Lexus sofőrje ráfeküdt a dudára, de a következő pillanatban felharsant a kamion légkürtje, és elnyomott minden más hangot.

Vince látta a Lexust, és egy pillanatig biztos volt benne, hogy Race össze fog ütközni vele. Az egyik pillanatban még a fia, a másikban már csak egy széttrancsírozott húsdarab az aszfalton. Eltartott pár másodpercig, mire sikerült lenyugodnia, és a szíve már nem a torkában dobogott.

– Kibaszott elmebeteg! – kiáltott Lemmynek.

– A kamionosra célzol? – kiabált vissza Lemmy, miután elhallgatott a légkürt. – Vagy Race-re?

– Mindkettőre!

Mire a kamion a következő kanyarhoz ért, a sofőr mintha észhez tért volna, vagy végre belenézett a visszapillantóba, és meglátta, hogy a Törzs többi tagja ott liheg a sarkában. Kidugta a kezét az ablakon – napbarnított karját vastag erek hálózták be, hatalmas bütykei és tömpe ujjai voltak –, és intett nekik, hogy előzzék meg.

Roy és két másik bandatag rögtön kivágott a kamion mögül, és eldübörögtek mellette. A többiek kettesével előzték meg a monstrumot. Miután szabad lett előttük a pálya, nem volt nagy kunszt lehagyni az alig harminccal vánszorgó kamiont. Vince és Lemmy zárta a sort, még sikerült visszasorolniuk a sávjukba a következő hajtűkanyar előtt. Ahogy elhajtottak a kamion mellett, Vince felnézett a sofőrre, de nem látott mást, csak az ablakon kilógó, napbarnított kézfejet. Öt perc múlva már a hangját sem hallották a benzinszállítónak.

Az út egy sivatagos, széles fennsíkon folytatódott, zsályák és óriáskaktuszok között, jobbra fakósárga és fakóvörös sziklák borították a tájat. A nappal szemben haladtak, hosszú árnyékuk üldözte őket. Elhúztak egy néhány házból és lakókocsiból álló porfészek mellett. A csapat szétszakadozott, majdnem fél mérföld távolság volt az első és az utolsó motoros között, Vince és Lemmy valahol a sor végén haladt. Nem sokkal a porfészek után Vince észrevette, hogy a többiek megálltak az út szélén, egy kereszteződés előtt, ahol rá lehetett hajtani a 6-os útra.

A kereszteződés után, nyugat felé feltúrták az utat, és kitettek egy rombusz alakú, narancssárga táblát a következő felirattal: ÚTÉPÍTÉS – A KÖVETKEZŐ 20 MÉRFÖLDÖN VEZESSEN ÓVATOSAN! A távolban Vince billenős teherautókat és egy útgyalut látott. Munkások dolgoztak a vörös porfelhőben, a feltúrt agyag kavargott a fennsíkon.

Nem tudta, hogy itt útépítés folyik, különben nem erre jöttek volna. Race mondta, hogy visszafelé mellékutakon menjenek, és Vince-nek nem volt kifogása ellene. Egy kettős gyilkosság után nem tűnt rossz ötletnek, hogy kerüljék a feltűnést. Persze Race nem ezért javasolta a mellékutakat.

– Mi van? – kérdezte Vince, ahogy megállt, és letette a lábát a földre. Mintha nem tudta volna.

Race a 6-os útra mutatott, és így szólt:

– Ha délnek megyünk, a 6-osról át tudunk hajtani az I-40-esre.

– Show Low-nál – jegyezte meg Vince. – Nem is értem, miért nem vagyok meglepődve.

Ezután Roy Klowes szólalt meg. A hüvelykujjával a billenős teherautók felé bökött.

– Inkább errefelé megyek, semmi kedvem húsz mérföldön keresztül vánszorogni ebben a szarban. Ebből nem kérek, kösz. Errefelé simább az út, és közben talán sikerül felmarkolni a hatvan rongyot is. Már ha kíváncsiak vagytok, mit gondolok.

– Fájt? – kérdezte Lemmy Roytól. – Mármint az, hogy gondolkodtál. Úgy hallottam, amikor valaki először használja az agyát, az elég fájdalmas tud lenni. Mint amikor egy csaj elveszti a szüzességét.

– Baszd meg, Lemmy – morgott Roy.

– Ha kíváncsi leszek a véleményedre – vette át a szót Vince –, meg foglak kérdezni, Roy. Addig ne fáraszd magad.

Race is bekapcsolódott, a hangja nyugodt volt.

– Ha nem akartok, nem kell megállnotok Show Low-ban. Egyikőtöknek sem. Senki sem fog szemrehányást tenni, ha tovább akartok gurulni.

Szóval ez volt a nagy helyzet.

Vince végignézett a többieken. A fiatalok állták a tekintetét. Az idősebbek, akikkel évtizedek óta együtt rótta az utakat, nem.

– Örömmel hallom, hogy senki se fog szemrehányást tenni nekem – szólalt meg végül Vince. – Kicsit aggódtam.

Ekkor egy emlék villant be neki: egy éjszaka együtt autóztak a fiával, a GTO-val mentek, még a régi szép időkben, amikor Mary kedvéért megpróbált rendes családapaként viselkedni. Az utazás részletei homályba vesztek, nem tudta felidézni, honnan indultak, és hová tartottak. Csak arra emlékezett, hogy a visszapillantóból figyeli tízéves fia szurtos, dacos arcát. Megálltak egy hamburgerezőnél, de a fiú nem akart vacsorázni, azt mondta, nem éhes. Jégkrémet akart, de amikor Vince citromos helyett szőlőset hozott neki, kiverte a balhét. Bele se nyalt, a jégkrém megolvadt, és a bőrülésre csöpögött. Amikor már húsz mérföldre jártak a hamburgerezőtől, Race közölte, hogy mindjárt kilyukad a gyomra az éhségtől.

Vince a visszapillantóba nézett, és azt mondta:

– Csak mert az apád vagyok, ne vegyél rá mérget, hogy kedvellek.

Farkasszemet néztek, a fiút fojtogatta a sírás, az állán gödröcske látszott, de nem fordította el a tekintetét. Élénk, gyűlölettől izzó szemmel meredt az apjára. Miért mondta azt a fiúnak? Néha arra gondolt, ha szót értett volna Race-szel, talán nem ment volna el Fallúdzsába, elmaradt volna szégyenteljes leszerelése a seregtől – amiért otthagyta az osztagát, és elhajtott a Humveeval, miközben aknavetőkkel lőtték őket –, és persze nem ismerte volna meg Dean Clarke-ot, nem vágtak volna bele a methlaborba, és Race nem érezte volna úgy, hogy mindig neki kell elöl hajtani, hetvennel repeszteni a menő vasparipáján, miközben a többiek hatvannal lihegnek a nyomában. A kölyök őt akarta legyőzni. Ez volt az egyetlen célja az életben.

Vince hátranézett, arra, amerről jöttek… és megint meglátta azt a rohadt kamiont. Az úttest fölött vibrált a levegő a hőségtől, a jármű délibábnak tűnt az égbe nyúló kipufogókéményekkel és az ezüstszínű hűtőráccsal: LAUGHLIN MÉSZÁROS. Vagy MÉSZÁRLÁS. Vince komoran ráncolta a homlokát, nyugtalan lett, és megint elgondolkodott egy pillanatra, hogy mégis hogyan tudták utolérni a fickót, aki majd’ egy órával előttük indult el.

Ekkor Doc már-már félénken mentegetőzni kezdett.

– Talán mégis igazuk lehet, parancsnok. Húsz mérföld porfürdőnél jobb egy kis kerülő.

– Rendben van. Nem szeretném, ha összekoszolnátok magatokat – mondta Vince.

Azzal kilőtt a padkáról, meghúzta a gázt, rákanyarodott a 6-os útra, és Show Low felé vezette a Törzset.

Hallatszott, ahogy messze a hátuk mögött a kamion sebességet vált, bivalyerős motorja felzúg, és a monstrum panaszos üvöltéssel dübörög végig a fennsíkon.

A TÁJAT MINDENFELÉ VÖRÖS ÉS SÁRGA SZIKLÁK alkották, senkit sem láttak a keskeny, kétsávos úton. Nem volt leállósáv. Miután átkeltek egy magaslaton, az út kanyarogva ereszkedett le a kanyonba. Bal felől védőkorlát húzódott, jobbról majdnem merőleges sziklafal emelkedett.

Egy darabig Vince és Lemmy haladt a csapat élén, aztán Lemmy lemaradt, Race pedig felzárkózott az apja mellé, és így mentek tovább egymás mellett. A menetszél hátrasöpörte Race fekete haját a homlokából. A nap már az égbolt nyugati felén járt, a korongja ott izzott a kölyök motoros szemüvegének sötétített lencséjében.

Vince a szeme sarkából figyelte a fiút. Race izmos, de szikár testalkatú volt, és minden porcikája agressziót sugárzott, ahogy a nyeregben ült, ahogy a kanyarokat vette, ahogy negyvenöt fokos szögben rádőlt az aszfaltra. Vince irigy volt természetes, sportos eleganciájára, ugyanakkor Race valahogy mégis úgy ülte meg a motort, mintha ez munka lett volna számára. Vince egy pillanatra elgondolkodott, Race vajon megtalálja-e valaha a lelki békéjét, és ha igen, mihez fog kezdeni.

Ekkor egy hatalmas motor robaját hallotta a háta mögül, és ahogy komótosan hátrapillantott, meglátta a rájuk rontó benzinszállító kamiont. Olyan volt, mint az itatónál összesereglett gazellákra támadó oroszlán. A Törzs szokás szerint kisebb csoportokban haladt, óránként negyvenöt mérfölddel gurultak lefelé a szerpentinen, a kamion viszont közel hatvannal jött utánuk. Vince-nek annyi ideje maradt, hogy megállapítsa, ez nem lassít, majd a következő pillanatban a kamion belehajtott a három utolsó motorosba. Fülsiketítő csikorgás hallatszott, ahogy a fém összeért a fémmel.

A motorok szerteszét szálltak. John Kidder Harley-ja nekicsapódott a sziklafalnak, vezetője, akit a többiek csak Baby Johnnak hívtak, a levegőbe repült, majd visszapattant a szikláról, és eltűnt a kamion acéllal erősített gumiabroncsai alatt. Egy másik motoros (Doc, de nem, az nem lehet!) átcsúszott a szembejövő sávba. Vince egy pillanatig Doc sápadt, döbbent arcát látta, a szája O-t formált, és megcsillant az aranyfoga, amelyre annyira büszke volt. Miután Doc elveszítette az uralmát a motor fölött, nekicsapódott a védőkorlátnak, átrepült a kormányon, és fel a levegőbe. A Harley-ja meg utána, kinyílt a kerék fölé erősített tartó, és kiszóródtak a ruhái. A kamion felfalta a motorokat. A hatalmas hűtőrács vicsorgott.

Vince és Race egymás mellett haladva bevette a következő éles kanyart, és maguk mögött hagyták a mészárlást.

Vince ereiben lüktetett a vér, és éles szúrást érzett a mellkasában. Meg kellett küzdenie a következő lélegzetvételért. Azután, hogy a szétroncsolt testek és összezúzott motorok eltűntek a látóterükből, alig bírta elhinni, hogy tényleg megtörtént az a szörnyűség. És az is képtelenségnek tűnt, hogy a fellökött motorok nem tették tönkre a száguldó kamiont. Ahogy Vince kijött a kanyarból, Doc csapódott be előtte az útra, majd hangos csattanással rázuhant a motorja. A motort a ruhái követték. Doc ujjatlan farmermellénye érkezett meg utoljára, belekapott a felszálló légáramlat, és felemelte, mint egy siklóernyőt. Vietnám körvonala volt ráhímezve aranyszínű cérnával, alatta pedig a felirat: AMIKOR MEGÉRKEZEM A MENNYORSZÁGBA, BE FOGNAK ENGEDNI, MERT MÁR MEGJÁRTAM A POKLOT. VASHÁROMSZÖG, 1968. A ruhák, a ruhák tulajdonosa és a motor húsz métert zuhanva csapódott az országútba a felettük húzódó sziklapárkányról.

Vince félrerántotta a kormányt, és kikerülte a roncsot, de úgy bedőlt a motorja, hogy a csizmasarka az aszfaltot súrolta. Harminc éve voltak barátok Doc Regisszel, akiből most nem maradt más, csak egy tízbetűs élelmiszeripari termék: húspogácsa. Arccal lefelé hevert, de a fogai ott csillogtak a bal füle mellett egy vértócsában, az aranyfogával együtt. A sípcsontja átfúrta a lába hátulját, a farmerje szárát kilyukasztotta a két vörösen fénylő csont. Vince mindezt csak egy pillanatig látta, és azt kívánta, bárcsak kitörölhetné valahogy az elméjéből a képet. Felfordult a gyomra, öklendezni kezdett, és ahogy nyelt egyet, az epe keserű ízét érezte.

Race a másik oldalról kerülte meg a roncsot és Doc széttrancsírozott hulláját. Egy pillanatra kinézett Vince-re, aki a sötétített motoros szemüveg miatt ugyan nem látta a fia szemét, az arca azonban rideg volt és rémült. Úgy festett, mint egy kisfiú, akinek már rég ágyban lett volna a helye, de kilógott a szobájából, és rajtakapta a szüleit, akik egy véres horrorfilmet néztek a tévében.

Vince megint hátranézett, és látta, hogy a Törzs még életben lévő tagjai kibukkannak a kanyarból. Heten maradtak. A kamion üvöltve követte őket, és olyan sebességgel vette be a kanyart, hogy a hosszú tartály oldalra dőlt, vészesen közel került ahhoz, hogy felboruljon, a kerekei füstöltek az aszfalton. Aztán visszabillent vízszintesbe, és nekirontott Ellis Harbisonnak. Ellis úgy repült fel a levegőbe, mintha ráhajtott volna egy ugratóra. Szinte komikus volt, ahogy a karjával hadonászott a kék égbolt előtt – legalábbis addig, amíg vissza nem zuhant az útra, és át nem hajtott rajta a kamion. A motorja többször körbefordult, míg végül a tizennyolc kerekű monstrum lesöpörte az aszfaltról.

Vince elkapta a pillanatot, amikor a kamion utolérte Dean Carew-t, és a lökhárítója beleütközött a motor hátsó kerekébe. Dean átbucskázott a motoron, és óránként ötven mérfölddel csúszott tovább az aszfalton, a kemény talaj lehorzsolta a bőrét, a feje újra meg újra nekicsapódott az útnak, egy sor piros pacát hagyva maga után.

A következő pillanatban a benzinszállító felzabálta Dean motorját, bumm, puff, reccs, és a lowrider, aminek Dean még mindig nem fizette ki a teljes árát, felrobbant. A kamion alól lángnyelvek csaptak ki. Vince a hátán érezte, ahogy utoléri és meglöki a forró léghullám, és attól félt, hogy kirepíti a nyeregből. Reménykedett, hogy talán a kamion is felrobban, és a benzinnel teli tartály hatalmas tűzoszloppá válik. De nem ez történt. A monstrum dübörögve rontott elő a lángnyelvek közül, a tartály oldala összekormozódott, az alváz alatt fekete füst gomolygott, de ezt leszámítva sértetlen maradt, és gyorsabban közeledett, mint eddig bármikor. Vince tudta, hogy a Mackek nem éppen lassúak – az új típusoknál 485 lóerős erőművek dübörögtek a motorháztető alatt –, de amit ez művelt…

Kompresszort szereltek a motorjába? Lehet egyáltalán egy ilyen istenverte nyerges vontatóba kompresszort szerelni?

Vince túl gyorsan ment, és a motor első kereke csúszkálni kezdett. Közel jártak már a lejtő aljához, ahonnan vízszintesen folytatódott az út. Race kicsivel előtte haladt. A visszapillantóban látta a túlélőket: Lemmyt, Peachest és Royt. A kamion megint rákapcsolt.

Emelkedőn simán meg tudták volna verni, de a következő húsz mérföldön egyetlen kaptató sem volt. Már ha Vince-nek nem csalt az emlékezete. A következő Peaches lesz, Peaches, aki akkor volt a legviccesebb, ha komolyan beszélt. Peaches rémülten hátrapillantott a válla felett, és Vince tudta, mit lát: egy krómacél hegyet. Ami felé száguld.

Találj már ki valamit, a kurva életbe! Húzd ki a szarból a srácokat!

Neki kellett megoldania a dolgot. Race jól bírta a strapát, de robotpilótára kapcsolt, rezzenéstelen arccal meredt előre, mint akinek megrándult a nyaka, és rögzítőt kell hordania. Rémisztő gondolat hasított Vince-be: szinte biztos volt benne, hogy Race ugyanígy nézett ki aznap, amikor cserben hagyta az osztagát Fallúdzsában, miközben aknavetőkkel lőtték őket.

Peaches gyorsított, és sikerült egy kicsit elhúznia a kamiontól. A következő pillanatban felharsant a légkürt, talán felbosszantotta a sofőrt, hogy Peaches meglógott. Vagy csak nevetett rajta. Akárhogy is, az öreg Georgia Peach csak egy kis haladékot kapott a kivégzésre. Vince ugyanis hallotta, ahogy a kamionos – akit talán Laughlinnak hívtak, talán Mészárosnak, és talán egyenesen a pokolból érkezett – sebességet vált. Te jó ég, hány sebességes ez a monstrum? Száz? A kamion vészesen közeledett a motorhoz. Vince kizártnak tartotta, hogy Peaches képes lesz még egyszer meglógni előle. A jó öreg Beezer elkészült az erejével. Vagy bedarálja a kamion, vagy elszáll a hengerfejpakolás, és aztán darálja be a kamion.

VRAM! VRAM! VRAM-VRAM-VRAM!

Szétzúzta a napot, ami már amúgy is helyrehozhatatlanul széttört… de Vince-nek eszébe jutott valami. Ki kellett derítenie, pontosan hol vannak. Ismerte ezt az utat. Az összes utat ismerte a környéken, de évek óta nem járt errefelé, és nem volt benne biztos, hogy ebben az őrült száguldásban ott vannak, ahol gondolja.

Roy hátradobott valamit. A tárgy megcsillant a napfényben, nekivágódott a kamion mocskos szélvédőjének, és lepattant róla. A kibaszott bozótvágó kés. A kamion tovább dübörgött, a kipufogókémények fekete füstöt okádtak, a sofőr pedig ráfeküdt a dudára…

VRAM-VRAM! VRAM! VRAM-VRAM-VRAM!

…a tülkölések mintha morzejelek lettek volna.

Ó, Uram, bárcsak…

És igen. Nem messze előttük meglátott egy táblát. Olyan mocskos volt, hogy alig lehetett kivenni a rajta lévő feliratot: CUMBA 2.

Cumba. Az istenverte Cumba! Egy szebb napokat látott kis bányászváros a hegyoldalban, egy hely, ahol nincs más, csak öt játékgép meg egy öreg fickó, aki Laoszban gyártott navahó takarókat árul.

Két mérföldet elég gyorsan meg lehet tenni, ha az ember nyolcvannal repeszt. Gyorsan kellett cselekedniük, és csak egy esélyük volt.

A többiek sokszor szívatták Vince-t a motorjával, de csak Race megjegyzései voltak igazán gúnyosak. Egy átépített Kawasaki Vulcan 800-as, Cobra kipufogóval, és rikító piros, rendelésre gyártott bőrüléssel. „Az öreg harcos heverője”, ahogyan egyszer Dean Carew nevezte.

– Baszd meg! – mordult rá Vince, de amikor Peaches is bekapcsolódott, és ünnepélyes, prédikátori hangon azt mondta, hogy „szívesen megtenné”, mindenki röhögésben tört ki.

Persze a Törzsben mindenki japcsi tragacsnak nevezte Vince motorját. Vagy Vince Tojo Mojo El Rojójának. Doc viszont, aki most pár mérfölddel mögöttük hevert az úton széttrancsírozva, Miss Fudzsijamának hívta. Vince meg közben úgy mosolygott, mintha sejtene valamit, amit a többiek nem. Még az is lehet, hogy tényleg így volt. Százhúszig kihúzatta a Vulcant, de ott mindig megállt. Beszart. Race nem szart volna be, de Race még fiatal volt, és a fiataloknak muszáj kideríteniük, meddig mehetnek el. Vince-nek bőven elég volt a százhúsz, de tudta, hogy van még erő a vasban. Most kiderül, mennyi.

Megmarkolta a gázkart, és ütközésig húzta.

A Vulcan nem egyszerűen morgással, hanem üvöltéssel válaszolt, és kis híján kirepült Vince alól. Elmosódottan látta a fia arcát, a következő pillanatban lehagyta, és már ő ment elöl, meglovagolva a rakétát. Az orrát betöltötte a sivatag szaga. Előtte nem sokkal egy mocskos aszfaltcsík kanyarodott le balra, ez vezetett Cumbába. A 6-os út pedig egy hosszú, kényelmes jobbkanyarban folytatódott Show Low irányába.

Vince a jobb oldali visszapillantóban látta, hogy a többiek felzárkóznak egymáshoz, és hogy Peaches még mindig a motoron van. Látta, hogy a kamion simán elkaphatta volna őt – és a többieket is –, mégis lemaradt egy kicsit, valószínűleg azért, mert nemcsak Vince, hanem a sofőr is tisztában volt vele, hogy a következő húsz mérföldön teljesen lapos lesz az út. A cumbai után egy felüljáró következett, kétoldalt védőkorlát húzódott, ami Vince-t a vágóhídi terelőfolyosókra emlékeztette. A következő húsz mérföldön a kamion volt előnyben.

Könyörgöm, sikerüljön!

Vince elengedte a gázkart, és ütemesen húzkodni kezdte a féket. A Törzs megmaradt négy tagja egy hosszú villanást… egy rövidet… és még egy hosszút látott (már ha figyeltek egyáltalán). Aztán szünet következett. Majd ismét egy hosszú… egy rövid… és egy hosszú villanás. A kamion légkürtje adta Vince-nek az ötletet. A tülkölések csak emlékeztették a morzejelekre, a féklámpa villanásai viszont tényleg azok voltak.

Egy R betű.

Lemmynek biztosan leesik, és talán Roynak és Peachesnek is. De mi van Race-szel? Tanítják egyáltalán a morzézást? Konkrétan meg is tanulta a háborúban a morzejeleket, miközben az osztagparancsnokok GPS-szel rohangáltak, a rakétákat pedig műholdak irányították a célpontokra?

Közeledtek a cumbai lehajtóhoz. Vince-nek csak annyi ideje maradt, hogy még egyszer elmorzézza az R betűt. A többiek közben majdnem utolérték. Ekkor bal kézzel intett. A Törzs jól ismerte ezt a jelzést: kövessetek, lehajtunk a főútról. Amikor a sofőr meglátta, hogy Vince intett a többieknek, beletaposott a gázba. Vince számított erre, és ő is újra tövig húzta a gázkart. A Vulcan felsikoltott, és megugrott. Vince bedöntötte jobbra a motorját, a főút ívét követte. A többiek szorosan a nyomában. A kamion viszont nem. A sofőr ugyanis közben balra húzta a kormányt, hogy lekanyarodjon a cumbai lehajtón. Ha megpróbálta volna korrigálni az irányt, hogy a főúton haladjon tovább, felborul.

Vince-en úrrá lett az eufória, és bal öklével diadalittasan a levegőbe bokszolt. Megcsináltuk! Kurvára megcsináltuk! Mire megfordul a kibaszott kamionjával, mi már kilenc mérföldre leszünk innen…

Ahogy Vince a visszapillantóba nézett, a gondolatmenet úgy tört ketté, mint egy faág. Három motor jött mögötte, nem négy: Lemmy, Peaches és Roy.

Hátrafordult, a hátában ropogtak az öreg csontok, tudta, mit fog látni. És nem tévedett. A kamion mögött porfelhő kavargott, mint egy hatalmas, vörös kakasfarok, a benzintartály túl mocskos volt, hogy csillogjon, de úgy ötven méterre előtte valami fényes tárgy villant: a Softail Deuce krómozott kipufogója és motorblokkja. Race vagy nem ismerte a morzejeleket, vagy nem hitte el, amit lát, vagy egyszerűen nem is vette észre. Vince-nek eszébe jutott a fiú sápadt, rideg arca, és arra gondolt, valószínűleg az utóbbi magyarázat áll legközelebb az igazsághoz. Race nem figyelt a társaira – már nem is látta őket –, attól a pillanattól fogva, hogy rájött, a kamion nem egyszerűen elszabadult, hanem végezni akar a Törzzsel. Csak annyi tűnt fel neki, hogy Vince balra int, de teljesen beszűkült a látása, úgyhogy lemaradt a lényegről. Mi volt ez? Pánik? Vagy valami állati ösztön? Vagy ez a kettő lényegében ugyanaz?

Race Harley-ja eltűnt egy alacsony domb mögött. A kamion követte. Nem maradt utánuk más, csak kavargó vörös por. Vince fejében meg a gondolatok kavarogtak, de megpróbált lehiggadni. Ha bízhatott az emlékezetében – ami már csak azért is kockázatos volt, mert jó pár éve nem járt már errefelé –, az út, amelyen mentek, áthaladt Cumbán, mielőtt visszakanyarodott, hogy beletorkolljon a 6-os főútba. Ha Race-nek sikerül megőrizni az előnyét…

Ha.

Ha a dolgok nem változnak meg. Ha Cumba után az aszfalt nem földútban folytatódik, amit az évnek ebben a szakában a szárazság miatt inkább homok borított. Egy kamionnak nem okoz gondot, egy motornak viszont annál inkább…

Kicsi volt az esélye, hogy Race túléli a kilenc mérföldes út utolsó négy mérföldjét. Annak viszont elég nagy esélye volt, hogy borul egyet a Deuce-szal, és elgázolja a kamion.

Vince elméjét elárasztották a Race-szel kapcsolatos emlékképek. Race a nagy háromkerekűn: az ovis harcos. Race, ahogy kezében az olvadó jégkrémmel, gyűlölettől szikrázó szemmel, remegő szájjal bámulja őt a GTO hátsó üléséről. Race tizennyolc évesen, egyenruhában, flegma mosollyal arcán, mintha a világon minden a legnagyobb rendben volna.

Az utolsó képen Race holtan hevert a földúton, mint egy kilapított játék baba, amit csak a bőr motorosruha tart egyben.

Vince kitörölte a képeket a fejéből. Ezzel senkinek sem segít. Ahogy a zsaruk sem. Cumbában legalábbis biztosan nem, mert ezen a környéken nem igazán mászkáltak rendőrök. Ha valakinek véletlenül mégis szemet szúrt a motorokat üldöző nyerges vontató, és értesítette a rendőrséget, a legközelebbi járőr nagy valószínűséggel éppen Show Low-ban kávézgatott, süteményt majszolt, és a pincérnővel flörtölt, miközben a wurlitzerből Travis Tritt szólt.

Egyedül voltak. De ezt már rég megszokta.

Jobbra intett, aztán ökölbe szorította a kezét, és a levegőbe bokszolt. A többiek felzárkóztak mögé, a motorok hangosan durrogtak, a levegő vibrált a felforrósodott kipufogók felett.

Lemmy odahajtott Vince mellé, az arca beesett volt, a bőre sárga.

– Nem vette észre, hogy jeleztél a féklámpával! – üvöltötte.

– Vagy nem látta, vagy nem értette meg! – kiabált vissza Vince. Remegett. Talán csak az alatta dübörgő motor miatt. – A lényegen ez nem változtat. Eljött Little Boy ideje!

Lemmy nem fogta fel elsőre. Aztán hátrafordult, és kicsatolta a jobb oldali nyeregtáskát. Lemmy nem szerette a menő műanyag tokokat. Lemmy régi vágású fickó volt.

Miközben a táskában kotorászott, valaki hirtelen bőgetni kezdte a motorját. Roy volt az. Roynak kezdett nagyon elege lenni. Megfordult, és elindult visszafelé, keleti irányba, az árnyékát üldözve, amely úgy terült el előtte az úton, mint egy fekete kikötői daru. Bőrkabátja hátán a felirat: SE VISSZAVONULÁS, SE MEGADÁS.

– Gyere vissza, Klowes, te szarházi! – üvöltött Peaches. A keze lecsúszott a gázkarról. A Beezer sebességben maradt, rándult egyet, majdnem áthajtott Vince lábán, és nagy oktánszámú benzint köpködve lefulladt. Peaches kis híján lerepült a motorról, de úgy tűnt, észre sem vette. Még mindig hátrafelé nézett. Az öklét rázta, ritkás ősz haja lobogott hosszúkás koponyája körül. – Gyere vissza, te kibaszott SZARHÁZI!

Roynak azonban esze ágában sem volt visszafordulni. Még csak vissza sem nézett.

Peaches Vince felé fordult. Millió úttól és tízmillió sörtől cserzett arcán csorogtak a könnyek. Abban a pillanatban vénebbnek látszott, mint az őket körülvevő sivatag.

– Te erősebb vagy nálam, Vince, de azért én is elég tökös gyerek vagyok. Ha letéped a fejét, beleszarok a torkába.

– Igyekezz! – kiáltotta Vince Lemmynek. – Igyekezz már, a kurva életbe!

Amikor már azt hitte, Lemmy nem fogja megtalálni, amit keres, a barátja kiegyenesedett a nyeregben, és kesztyűbe bújtatott kezében ott figyelt Little Boy.

A Törzsben senki sem hordott magánál fegyvert. A törvényen kívüli motorosok, mint amilyenek ők is voltak, sosem hordtak maguknál fegyvert. Mindegyikük neve szerepelt a bűnügyi nyilvántartásban, és nem volt olyan zsaru Nevada államban, aki ne vágta volna be őket a sittre harminc évre, tiltott fegyverviselés miatt. Egytől egyig mindegyiküket. Kés volt náluk, de azzal most semmire se mentek. Roy macsetéje sem ért semmit, ahogy a tulajdonosa sem. Csak arra volt jó, hogy miszlikbe aprítson vele egy betépett gimis csajt.

Little Boy, bár nem volt teljesen legális, nem számított lőfegyvernek. Egyetlen zsaru szúrta csak ki, miközben „kábítószer után kutatott” – ezeknek a rohadékoknak nincs jobb dolguk, mindig ezt csinálják –, de végül elengedte Lemmyt, aki elmagyarázta neki, hogy ezek a kütyük sokkal megbízhatóbbak, mint a jelzőfáklyák, ha a motorja éjszaka találna lerobbanni. Lehet, hogy a zsaru tudta, mit tart Lemmy a kezében, lehet, hogy nem, de azzal biztosan tisztában volt, hogy Lemmy veterán. És nemcsak a veteránoknak kiadott rendszámtábla miatt, ami akár lopott is lehetett volna, hanem mert a zsaru maga is veterán volt. – Au Shau völgyben még a szarszag is édesebb – mondta, mire mindketten hangos röhögésben törtek ki, és összeütötték az öklüket.

Little Boy egy M84-es villanógránát volt. Lemmy öt éve hordta magánál az oldaltáskában, és amikor a többiek – Vince-szel egyetemben – szívatták, mindig azt mondta, hogy egyszer még jól fog jönni, higgyék el neki.

Ma jött el az a nap.

– Nem fog bekrepálni ez a szar? – kiabált Vince, ahogy a szíjánál fogva a kormányra akasztotta Little Boyt. Nem is hasonlított egy gránátra. Inkább olyan volt, mint egy termosz és egy festékes flakon keresztezése. Egyedül a szigetelőszalaggal rögzített húzókarika miatt foghatott gyanút az ember.

– A franc tudja. Igazából azt sem tudom, hogyan lehet…

Vince-nek nem volt ideje megvitatni a végrehajtás részleteit. Neki is csak ködös elképzelései voltak ezzel kapcsolatban.

– Muszáj indulnom! Ott akarok lenni, amikor az a kurva kamion kibukkan a cumbai út túlsó végén.

– És mi van, ha Race nem lesz ott a kamion előtt? – kérdezte Lemmy. Egészen mostanáig üvöltöttek az adrenalinfröccs miatt. Hirtelen nagyon furcsa volt, hogy az egyikük normális hangon beszél.

– Akárhogy is lesz – felelte Vince –, nem kell velem jönnötök. Egyikőtöknek sem. Megértem, ha inkább visszafordultok. Race az én fiam.

– Az lehet – mondta Peaches –, de a mi Törzsünkhöz tartozik. Vagy tartozott. – Azzal elindította a Beezert, és a forró motor dübörögve életre kelt. – Én veled tartok, parancsnok.

Lemmy csak biccentett, és az útra mutatott.

Vince elindult.

KÖZELEBB VOLT, MINT GONDOLTA: kilenc helyett alig hét mérföldre. Egyetlen autóval vagy kamionnal sem találkoztak. Az út kihalt volt, az építkezés miatt nem járt erre senki. Vince folyamatosan balra nézett. Egy darabig csak a vörös porfelhőt látta, a kamion légörvénye felszippantotta a fél sivatagot. Aztán már a por sem látszott, a cumbai kerülőút eltűnt a szél és eső koptatta, krétaszínű sziklák mögött.

Little Boy a kormányra akasztva himbálózott. A hadsereg leselejtezte. Nem fog bekrepálni ez a szar? – kérdezte Lemmytől, amikor odaadta neki a villanógránátot, de csak most esett le neki, hogy ezt a kérdést saját magával kapcsolatban is feltehette volna. Mikor kellett utoljára helytállnia? Mikor kellett utoljára teljes gázzal a falnak hajtania? Mikor szűkült le a világ erre a két választási lehetőségre: élj bátran, vagy halj meg nevetve? És a saját fia, aki iszonyat jól nézett ki az új bőrszerkójában és a foncsorozott napszemüvegében, miért nem képes megoldani egy ilyen egyszerű egyenletet?

Élj bátran, halj meg nevetve, de soha ne futamodj meg. Soha a kurva életbe ne futamodj meg!

Little Boy talán működni fog, bár erre nem volt semmi garancia, Vince-nek viszont nem volt más lehetősége, és ez a gondolat valósággal letaglózta. Ha a sofőr felhúzta a vezetőfülke ablakát, akkor hiába minden. De az étkezdétől letekert ablakkal hajtott el. Kilógatta a karját az ablakon. Később, amikor az országúton találkoztak, intett nekik, hogy előzzék meg. Igen, intett. Erre Vince tisztán emlékezett.

Hét mérföld. Nagyjából öt perc. Elég hosszú idő, hogy felidézzen egy sor emléket a fiáról, akinek megtanította, hogyan kell olajat cserélni, de akit soha nem vitt el horgászni. Akinek megtanította, hogyan kell beszerelni a gyertyát a hengerfejbe, de akinek soha nem magyarázta el, hogyan lehet megkülönböztetni egymástól a Denverben és a San Franciscóban vert pénzérméket. Elég ideje volt végiggondolni, hogyan keveredett bele Race ebbe a drogügyletbe, és ő hogyan segített neki, hiába bűzlött az egész az első pillanattól fogva, mert úgy érezte, kárpótolnia kell. Csakhogy ezzel már csúnyán elkésett. Vince óránként nyolcvanöt mérfölddel száguldott, amennyire csak tudott, rálapult a motorra, hogy csökkentse a légellenállást, és egy rettenetes gondolat villant át az agyán. Elborzadt tőle, mégsem tudta leküzdeni: mindenki jobban járna, ha a kamionnak sikerülne elgázolni Race-t. Na nem azért, mert Race képes volt beleállítani egy védtelen fickó fejébe az ásót, csak mert elgurult a gyógyszere az elsíbolt pénz miatt, bár ez is elég indok lett volna. Nemcsak erről volt szó, hanem a fiú üveges szeméről, ahogy mereven előreszegezett tekintettel száguldott tovább a rossz irányba a cumbai lehajtónál. Vince újra meg újra hátrafordult, ahogy lefelé robogtak a szerpentinen, végignézte, ahogy a Törzs tagjait elgázolta a kamion, látta, ahogy a barátai a monstrum elől menekülve az életükért küzdenek. Race viszont mintha képtelen lett volna hátrafordítani a fejét. Nem érdekelte semmi, ami mögötte történt. Talán soha nem is érdekelte.

Vince ekkor hangos durranást hallott, aztán valaki felüvöltött, hogy „A kurva életbe!”, de olyan hangosan, hogy a menetszél és a Vulcan motorjának bőgése sem tudta elnyomni. Vince látta a visszapillantóban, hogy Peaches vészesen lassul. Pipaszár lábai között füst gomolygott, a motorból csorgó olaj legyezőszerűen terült szét az úton. Végül mégis megadta magát a hengerfejtömítés. Kész csoda, hogy eddig bírta.

Peaches intett, hogy menjenek tovább… nem mintha Vince meg akart volna állni. Mert a kérdés, hogy Race-t meg lehet-e menteni, még nem dőlt el. Maga Vince már menthetetlen volt. És a többiek is. Eszébe jutott egy arizonai zsaru, aki egyszer megállította őket, és azt mondta: „Odanézzenek, mit okádott ki magából az országút.” És tényleg ezek voltak: az országút okádéka. De akárhogy is, ezeket az embereket egészen a mai délutánig a barátainak nevezte, és rajtuk kívül nem volt semmije a világon. Bizonyos értelemben a testvérei voltak, Race pedig a fia, és aki ilyet tesz a családjával, az nem úszhatja meg élve. Aki lemészárolja a családját, nem fogja büntetlenül megúszni. Ha a sofőr nem volt tisztában ezzel, most majd megtanulja.

Hamarosan.

LEMMY NEM BÍRTA TARTANI