PROLÓGUS

Ide az „A” Avenue-val, mer’ gyilkos egy zene!

Jenna Harbough élvezettel riszálta csípőjét az ütemre.

Akármilyen öregek, ez az igazi rock and roll.

Talán az „öreg” jelzővel nem értettek volna egyet, de tizenhat évesen az ember mindenkit öregnek tart, aki már mondjuk a negyven felé közelít.

Mármint jesszus, még a szülei is szerették a bandát. Éppen ezért engedték meg Jennának, hogy a két legjobb barátnőjével együtt elmenjenek a klubba és élőben is lássák őket.

Az „A” Avenue évente kétszer lépett fel a Rázd Meg Klubban, és az egyik ilyen alkalommal a klub mindig felhagyott az alkohol árusításával, valamint megnyitotta kapuit a huszonegy év alatti közönség számára is.

Aki tisztában volt a banda történetével, azt is tudta, hogy 2040-ben (ha már az öregeknél tartunk) az „A” Avenue a Rázd Meg Klubban érte el az első átütő sikerét. Hálából évente kétszer visszajártak még úgy is, hogy időközben stadionokat és óriási koncerttermeket megtöltő, totál EXTRÉM rockistenség lett belőlük.

Annak ellenére, hogy Jenna már három éve könyörgött, menjenek el erre az évenként csupán egyszer megrendezésre kerülő estére, folyamatosan falakba ütközött. Egészen eddig!

Most együtt rázta Leeleevel és Chelsea-vel, miközben az „A” Avenue a „Baby, csinálj meg jól” című számot darálta.

Ráadásul olyan közel táncolt a színpadhoz, hogy még az izzadságcseppeket is látta Jake Kincade arcán. Aki öreg csókához képest még mindig észvesztően dögösen nézett ki. Talán a magassága miatt. Jennának tetszett, ahogy a fény megvillan a Jake fekete hajába festett kék sávokon… ráadásul ez a kék nagyon is illett a szeme színéhez.

Á-lom-szép!

Jenna azt is imádta, ahogy Jake ujjai repülnek a gitár húrjai felett.

Egyszer majd ő is így fog játszani. Tudta, hogy folyamatosan fejlődik. Minden nap gyakorolt és tudta, egyszerűen tudta, hogy egy nap ő áll majd a színpadon és ő darálja majd a saját zenéjét a közönségnek.

A retiküljében ott lapult egy demódiszk. A legmerészebb álmai között szerepelt, hogy az este folyamán valahogy olyan közel férkőzzön Jake Kincade-hez, hogy a markába tudja csúsztatni. Mindössze egyetlen dalt vett fel rá, a legjobbat, amit eddig sikerült írnia. Nagyon keményen dolgozott ezen a demón.

Talán nem volt egészen profi, mint amit egy igazi stúdióban vettek fel, de valahol el kell kezdeni. Az „A” Avenue tagjai is az ő korában kezdtek komolyabban zenélni, szóval hátha.

A zenekar átváltott a „Mindig most” című klasszikus, közönségbűvölő számra, mire még többen árasztották el a táncparkettet.

Jenna nem bánta – minél több, annál jobb. Ráadásul teljesen magával ragadta a zene.

Majd egy pillanatra, egyetlen röpke pillanatra találkozott a tekintete Jake tekintetével. A férfi mosolygott; a lány csaknem belehalt.

Felsikkantott és elkapta Leelee karját.

– Rám nézett!

– Micsoda?

Majd Chelsea keze után nyúlt és úgy elvörösödött, hogy még a lábujjaiban is érezte a forróságot.

– Jake Kincade egyenesen rám nézett. Rám mosolygott!

– Komolyan? – kérdezett vissza ellentmondást nem tűrő hangon Chelsea.

– Naná! Szent szar!

Együtt ugrándozott és táncolt a barátnőivel a zenei blokk utolsó számára.

– Összenéztem a rockistennel. Osztoztunk egy pillanaton.

– Meg kell találnod a módját, hogy odaadd neki a demód, Jenna. Totál összeraktad – biztatta Leelee.

– Talán meg lehetne… Juj! – szisszent fel Jenna, amikor valami megbökte a karját, és odakapott a másik kezével. Egy srác rávigyorgott és felmutatta a középső ujját, mielőtt beleolvadt a tömegbe. – Az a seggfej megszúrt – közölte, de szinte azonnal meg is feledkezett róla és folytatta a táncot. – Le kell ülnöm egy pillanatra – jelentette be, miután a dal véget ért. – Kisütök valami tervet, és… Úúú, szinte lebegek. Az a pillantás!

– Mindjárt meghalok – szorította a torkára a kezét Chelsea. – Hidratálnom kell valamivel, ami édes és szénsavas.

– Menj vissza a székekhez, Jenna, mi meg visszük az italokat. Utána segítünk kidolgozni a tervet.

– Király.

Némileg bizonytalannak érezte a lépteit, miközben próbált visszajutni az apró asztalukhoz. Lebegek, gondolta ismét.

Majd újra hőhullám öntötte el, de ezúttal egymillió fokos. Miközben igyekezett lélegezni és megszabadulni a forróságtól, megdörzsölte a karját, ahol mintha egy jól megtermett, dühös lódarázs csípte volna meg.

Nagyon kell az az édes, szénsavas hidratálás, gondolta. Majd hirtelen görcsbe rándult a gyomra. Attól való félelmében, hogy hányni fog és ezzel szégyenbe hozza magát, sietős léptekkel megindult a mosdó felé.

• • •

Jake letörölte arcáról az izzadságot, miközben Mac, a banda dobosa rávigyorgott.

– Még mindig nagyon tudunk, főnök.

– Ez nem változik. Kimegyek, szívok egy kis friss levegőt. Jézusom, az ember azt hinné, Harve és Glo megengedhetne magának egy tisztességes légkondit.

– Hogy bukják ezt a hangulatot? – dobott Jake felé egy palack vizet Renn, a billentyűs.

– Kösz. Öt perc és jövök.

Megint kinézett a közönségre, éppen úgy, mint az utolsó szám közben, de most sem vette észre Nadine-t. Talán kiment a mosdóba – amihez sok sikert, tette hozzá gondolatban.

Nadine kiérdemelt egy hatalmas piros pontot, amiért elkísérte. A Rázd Meg nem számított ócska, lepusztult csehónak, mégsem tudott elszakadni Alphabet Cityben gyökerező múltjától.

Sohasem lesz elegáns, nem lesz előkelő. Amire ráadásul még büszke is.

A sztárriportere, bestsellerírója, Oscar-díj-nyertes szerelme mégis elkísérte arra az estére, amely még mindig sokat számított neki, a barátainak és a zenekar tagjainak.

A gyökereikre, a kezdetekre emlékeztette őket. Arra, hogy honnan indultak és milyen messzire jutottak.

Jake kisurrant a sikátorra nyíló hátsó kijáraton.

Teleszívta a tüdejét.

Még a 2061-es nyár tikkasztó levegőjét is frissebbnek találta a bentinél.

Kinyitotta a palackot és kortyolt egy nagyot.

Érezte a teletömött hulladékmegsemmisítő bűzét, de egyáltalán nem zavarta. Ez is a gyökereire emlékeztette, arra az „A” Avenue-n lakó gizda srácra, aki iskola után és a hétvégéken is dolgozott, hogy meg tudja venni az első gitárját.

Akkor is zenét szerzett, amikor tanulnia kellett volna, ugyanis számára a zene volt az első. Mindig.

Eszébe jutott, ahogy előbb Renn-nel, majd Renn-nel és Leonnal ripacskodnak a metróban. Még a tizenötöt sem töltötte be. Meg az, ahogy Macet nézi, miközben a gimis bandájában dobol. Végül jött Art, és így lett belőlük „A” Avenue.

Először a lakásukhoz tartozó tárolóban gyakoroltak, onnan költöztek át Mac bácsikájának a garázsába.

Majd lyukat beszéltek Harve hasába, hogy engedje fellépni őket legalább egy koncert erejéig, pedig ekkor még annyi idősek sem voltak, hogy egy sört vehessenek maguknak.

Azon a nyáron abból az egy koncertből heteken át tartó sorozat lett, ami lemezszerződéssel végződött.

Vagyis igen, számára ez nagyon is fontos este. Az „A” Avenue sok kezdetet mondhatott a magáénak – az első gitárt, meg azt, hogy Mac bácsikája megengedte az unokaöccsének, püfölje az ócska dobfelszerelést. Az anyja is arra biztatta, kapja el és lovagolja meg az álmait.

Rengeteg kezdet, amelyek között a Rázd Meg igencsak előkelő helyet foglalt el.

Már éppen vissza akart fordulni az ajtó felé, amikor az kivágódott. Egy kislány támolygott ki rajta.

– Rosszul vagyok – nyögte.

– Minden oké, drágám. Megesik.

Akármennyire ügyelt Glo, hogy alkohol- és drogmentesen tartsa a bárt, amikor beengedte a kiskorúakat, a kamaszok mindig megtalálták a módját, hogy becsempésszenek valamit.

– Visszakísérlek. Leülsz egy csendes sarokban, én meg hozok neked egy kijózanító tablettát.

– Nem ittam. Nem kapok levegőt. Megszúrtak! Az a srác megszúrt!

Jake a lány keze után nyúlt, akinek hirtelen kifordult a szeme.

Sikerült elkapnia, mielőtt a járdára zuhant.

– Ki szúrt meg? – kérdezte Jake, miközben látta, hogy a lány arca nem sápadt, inkább kék, és annyira fázik, hogy reszket.

Bal bicepszén vörös tűnyom éktelenkedett.

– A francba. Jézusom! – kapta elő Jake a ’linkjét és miközben a járdára ült, lenyomta a segélyhívó gombot. – Orvosi segítségre van szükségem – darálta el a címet, miközben kitapintotta a lány pulzusát.

Gyenge, gondolta és kényszerítette magát, hogy ne essen pánikba. Gyenge, és egyre csak gyengül.

– Maradj velem. Nézz rám, oké? Nézz rám.

A lány egy pillanatig a szemébe nézett. Vakon.

– Gyerünk, tarts ki. Jön a segítség. Mi a neved, kicsim? Áruld el a nevedet.

Csakhogy Jake, miközben a járdán ülve a karjában tartotta, érezte, hogy a lányból elillan az élet.

A járdára fektette és elkezdte az újraélesztést.

A sikátorra nyíló ajtó újra kinyílt.

– Hé, Gitárhős, Mac azt mondta… Te jó isten, itt meg mi történt? – guggolt le gyorsan Jake mellé Nadine.

– Nem lélegzik. Nem tudom visszahozni. A karja, nézd a karját. Azt mondta, megszúrta valaki.

– Hívom a mentőt.

– Már elindultak. A karja. Tűnyom. Csak azok a drogosok használnak tűt, akik még egy injekciós pisztolyhoz sem tudnak hozzájutni. Csakhogy ez a kislány nem drogos. Gyerünk, kölyök, gyere már vissza. Kurvára gyere vissza.

Nadine szemügyre vette a tű nyomát, majd belenézett a járdán fekvő kislány barna szemébe.

Nem kérte meg, hogy álljon le az újraélesztéssel, de a barátja hátára tette a kezét, miközben elővette a ’linkjét.

– Jake, felhívom Dallast.

Amikor Jake felpillantott Nadine-ra, látszott rajta a tehetetlenség és a kétségbeesés.

– Még csak egy gyerek.

Aki, tette hozzá gondolatban Nadine, már nem fog felnőni.

ELSŐ FEJEZET

Amikor Eve Dallas hadnagy éppen nem egy ügyön dolgozott, akkor a vasárnap esték általában egyet jelentettek a videóval, pattogatott kukoricával és a szexszel. Egy Summerset-mentes házban, ugyanis Roarke komornyikja, aki nem mellesleg hatalmas púp volt a hátán, a barátaival – bárkik is legyenek azok a barátok – töltötte az estét. Így a szex igencsak korán, már a játékszobában megtalálta.

Fogadott Roarke-kal, hogy háromból kétszer meg tudja verni flipperben. Veszített.

Csakhogy valóban veszített?

Mindenesetre a tornácon elköltött vacsorát, egy rövid sétát a fák között és a szexet követően letelepedtek a kanapéra, a macska pedig a lábukhoz gömbölyödött.

Az otthon töltött vasárnapot Roarke, a pattogatott kukorica, a bor és valami robbanásokkal és verekedéssel teli akciófilm koronázta meg.

Ismerve a férjét, szexből még ismétlésre is számíthatott.

Ami neki tökéletesen megfelelt.

Roarke időnként szóba hozta, hogy megtoldja a New York szívében maga építette kastélyt egy médiaszobával. Eve-nek viszont jobban tetszett a dolgok megszokott folyása, hogy elnyújtózkodik vagy éppen összebújnak a hálószoba nappalinak kialakított sarkában álló kanapén, miközben a macska dorombol álmában és a férje tökéletes teste melegíti az övét.

Belegondolt, hogy amikor megismerte Roarke-ot, az élete gyökeres fordulatot vett. Amihez azóta sem tudott teljes mértékben hozzászokni. A találkozásuk előtt az élete volt a munkája és a munkája volt az élete.

Most két olyan dolog is a mindennapjai részévé vált, amiről korábban nem is álmodott, amiket korábban nem is keresett.

Szerelem és otthon.

Ráadásul rá kellett döbbennie, hogy ettől a kettőtől csak jobb lett a munkájában, jobban vezette a csoportját és jobban ki tudott állni az áldozatok mellett.

A pillanatnyi szünetben, amikor a videóban éppen nem csépelték egymást a szereplők, az üveg után nyúlt és mindkettőjük poharát utántöltötte.

– Sok bort megittunk, haver.

– Ilyen az otthon meghittsége és biztonsága – hallatszott Roarke hangján a távoli, ködbe vesző Írország zamata. – Aminek minden cseppjét ki akarom élvezni.

– Komolyan? Lejátszás állj! – adta ki Eve a parancsot, majd a férje felé fordult.

Olyan nevetségesen gyönyörű azzal a jóindulatú istenek faragta arcával, elegánsan metszett szájával és vad, kék szemével, gondolta.

– A legjobb, ha most rögtön nekilátunk annak a kiélvezésnek.

Ezzel Eve megcsókolta azt az elegánsan metszett szájat és szabad kezével beletúrt a férje arcát keretező fekete hajzuhatagba.

Roarke letette poharát a palack mellé, majd a felesége kezéből is kivette az övét, ami ugyancsak a palack mellé került.

Eve felnevetett, miközben a hátára fordította, Galahad pedig mogorván leugrott a kanapéról.

Roarke keze becsúszott Eve bő, vasárnapi pólója alá. A csókja követelőzővé vált és Eve érezte a vágyát, a bort és a pillanat hozta kellemes borzongást.

Finoman beleharapott Roarke állkapcsába, miközben igyekezett kigombolni a férje farmernadrágját.

Ebben a pillanatban jelezni kezdett a ’linkje.

– Ó, ne már!

Roarke oldalt fordította a fejét és megnézte a kijelzőt.

– Nadine keres.

– Nagyszerű. Majd visszahívom. Valamikor.

Azonban amikor megpróbálta visszahúzni magához a férjét, Roarke megrázta a fejét.

– Eve, hányszor fordul elő, hogy Nadine vasárnap este tizenegy körül felhív?

– Ilyen még sohasem történt. A francba.

Amikor Roarke elhúzódott tőle, felült, és fogadta a hívást.

– Hacsak nem halt meg valaki, én…

– Meghalt. Sajnálom, Dallas, szükségünk van rád. A Rázd Meg Klubban vagyunk, jobban mondva a klub mögötti sikátorban. Valahol az „A” Avenue-n, de nem tudom a pontos címet.

– Ki halt meg?

– Nem ismerem. Egy lány, egy kamasz lány. Jake… különleges koncertet adtak, huszonegy éven aluliaknak. Kijöttem… mármint a klub mögötti sikátorba, és láttam, hogy éppen újraéleszt valakit. A mentőket is hívta. Éppen most értek ide. Jake azt állítja, hogy valaki megszúrta a lányt.

Eve barna szemében azonnal megvillant a nyomozó.

– Megszúrták?

– Nem, nem úgy. Egy tűszúrás nyoma látszik a karján. Esetleg valami nagyon vékony pengéé. Nem vérzik igazán, de nyílt seb.

– Közöld a mentősökkel, hogy ne mozdítsák el a testet. Beszólok és kérek járőröket, akik majd biztosítják a helyszínt. Máris indulok.

– Kösz… – akart mondani Nadine még valamit, de Eve bontotta a vonalat.

Látta, hogy Roarke már ki is készített neki egy szettet. Khaki nadrág és blézer, tengerészkék blúz, csizma és öv.

Nem veszekedett, amiért a férje döntötte el helyette, hogy mit vegyen fel. Fogta a kommunikátorát, és tájékoztatta a központot.

– Nem mondtad, hogy értesítsék Peabodyt.

Eve lerángatta kényelmes, nyári, barna rövidnadrágját és belebújt a khakibe.

– Amíg nem tudom pontosan, hogy mivel állunk szemben, semmi okom tönkretenni az estéjét – húzta fel a blúzt, majd a hajába túrt. – Bocs, hogy a tiédet tönkretettem.

– Ilyenek vagyunk, hadnagy. Nadine hangja elég feszültnek tűnt – tette hozzá, mialatt inget váltott. – Ritkán beszél így.

– Igen, ez nekem is feltűnt.

Eve gyorsan, gyakorlottan mozgott – a magas, karcsú, szögletes arcú nőnek, akinek apró gödröcske ékítette az állát, már a gyilkosság körül forogtak a gondolatai.

Zsebre vágta a jelvényét, majd felcsatolta a fegyverövét.

– Nem vagyok részeg, de…

– Sok itt a bor, szóval kijózanító tabletta is bőven akad – tett Roarke rövid kitérőt a fürdőszobába, és amikor előbukkant, két pirulát tartott a tenyerében. – Én vezetek. Ismerem azt a klubot.

A blézerébe bújva Eve hosszan végigmérte a férjét.

– A tiéd?

– Nem, maga a klub nem az enyém, csak az épület. Elkészültél?

– Aha.

Lementek a földszintre és ki az ajtón, ami előtt már várt rájuk a távirányítással odarendelt jármű. Méghozzá Eve sajátja, hátha maradnia kell.

Elfoglalta az utasoldali ülést és lehúzta az ablakot. A friss levegő, különösen azzal a tempóval, ahogy Roarke vezetett, hatalmas lökést adott a kijózanító tablettának.

– Ez valami tiniklub?

Roarke végigsöpört a kerti úton, ki a kapun.

– Nem, de az „A” Avenue minden nyáron tart ott egy koncertet a kamaszoknak. Jake nemrég mesélt róla. Amikor eljött foglalkozást tartani az iskolába. Mondta, hogy ennyi idősen ők is ott kezdték a pályafutásukat. Ilyenkor elzárnak minden alkoholt – tette még hozzá, megelőzve Eve megjegyzéseit.

– Talán igen, talán nem. Kik a klubvezetők? Szeretnék utánuk nézni.

– Most nem jut eszembe a nevük.

– Majd megtalálom őket.

Eve elővette a zsebszámítógépét és munkához látott.

– Harvard Greenbaum és Glo Reiser. A Harvard nem név, az egy iskola. Meg ez a Glo. Kit neveznek így? Greenbaum hatvanhárom éves, nincs priusza, New Yorkban született, húsz éve vette el Reisert, gyerekük nincs. A nőt tizenöt éve garázdasággal vádolták, de végül ejtették a vádat. Hatvanegy éves, ugyancsak született New York-i. A klub a huszon-egynéhány éves fennállása alatt megszegte néhányszor a közegészségügyi előírásokat. Minden alkalommal pótolták a mulasztásokat. Sohasem jelentették fel őket, amiért kiskorúakat szolgáltak ki. Egyetlenegyszer sem.

– Jake szerint ezt nagyon komolyan veszik.

Talán igen, talán nem, gondolta Eve.

A kijózanító tabletta és a lehúzott ablakon bevágó huzat kitisztította a fejét, és egyre inkább vágyott egy kávéra. A műszerfalba épített AutoSéf felé nyújtotta a kezét, és mindkettőjüknek programozott egyet.

– Ugye nem tudod, mennyi a klub maximális befogadóképessége?

– Pontosan nem, de belegondolva a méreteibe kétszáz fő fölött lehet.

– Kétszáz kamasz gyanúsított. Remek.

– A személyzetről se feledkezz meg, továbbá talán néhány szülő is elment a koncertre.

– Be kell vonnunk a Gyermekvédelmet – húzta elő Eve a ’linkjét. – Abban az esetben is szükségünk van valakire, ha véletlen túladagolásnak tűnik a dolog. Még jobb, ha egyből ketten jönnek.

– Másnak is tönkre lesz vágva a vasárnapja.

Eve észrevette a klub előtt álló járőrkocsit és a mentőautót. Magát a helyet könnyen felismerte a bejárat fölött pompázó, szivárványszínű neonfeliratból, ami a nevét hirdette.

– Csak állj rá a járőrre.

– Ott a rakodóterület – mutatta Roarke, és inkább oda parkolta le a kocsit. – Viszem a helyszínelő készletedet.

Eve felkapcsolta a SZOLGÁLATBAN jelzést, kiszállt és szemügyre vette a klubot.

Minden jel szerint alaposan átgondolták a régi téglafalra felfújt graffitit. Gitárok, dobok, közönség. Méghozzá táncoló közönség, gondolta Eve, miközben az ajtó előtt álló egyenruhás felé indult.

– Hadnagy.

– Járőr.

– Amióta kiérkeztünk, senki sem próbált bemenni vagy kijönni. A tulajdonos tisztában van a helyzettel és mindent megtesz, hogy megnyugtassa odabent a kedélyeket. Az együttes engedi, hogy a rajongóik felmenjenek hozzájuk a színpadra, mint valami szabad mikrofon esten. Mr. Kincade és Ms. Furst a sikátorban maradtak az áldozattal és a mentősökkel. A társam is mellettük van.

– Rendben. Értesítettem a Gyermekvédelmet, hogy segítsék azokat a kihallgatásokat, ahol fiatalkorúak is érintettek. Amikor ideérnek, küldje őket egyből a sikátorba.

– Értettem, hadnagy.

– Maradjon a helyén, járőr.

Eve kivette Roarke kezéből a helyszínelő készletet, megkerülte az épületet, és befordult a sikátorba.

A mentősök és a járőr félúton álltak. Nadine és Jake néhány lépésre tőlük fogták egymás kezét.

Nadine észrevette, de Eve felemelte a kezét, hogy távol tartsa magától.

– Pihenj, járőr. Mi a helyzet? – fordult a mentősök felé.

– Az áldozat tizenöt, legfeljebb tizenhat éves. Nem néztünk bele a retiküljébe, hadnagy, hogy olyan tisztán őrizzük meg a helyszínt, amilyen tisztán csak lehet.

– Ezt nagyra értékelem.

– Nem jelenthetjük ki határozottan, hogy tudjuk a halál okát, de igencsak túladagolásnak tűnik. A bőre kékesre színeződött, és a tűnyom is nagyon friss a karján. Körülötte a vörös elszíneződés használt tűre enged következtetni. Ettől eltekintve más külsérelmi nyomot nem fedeztünk fel az áldozaton. Ránézésre egészséges testsúlyú, és az izomtónusa is rendben van. A boncolás majd részletesebb képet fog adni. Huszonhárom óra nulla négykor kaptuk a riasztást, de a lány addigra már halott volt. Amikor ideértünk, Jake…, vagyis Mr. Kincade éppen próbálta újraéleszteni. Annak ellenére, hogy addigra már meghalt.

– Rendben. Megismétlem, nagyra értékelem, hogy igyekeztek háborítatlanul megőrizni a helyszínt. Innen átveszem.

A másik mentős Jake felé fordult.

– Maga mindent megtett, amit csak tudott.

Eve lepillantott a testre. Talán öt láb három hüvelyk magas lehetett és száz-egynéhány font súlyú. Az esti szórakozáshoz öltözött, csillogó retiküljét a testén keresztbe vetve hordta.

Kinyitotta a helyszínelő készletét, és befújta a kezét folyékony kesztyűvel.

– Nem sétálnál egyet Jake-kel és Nadine-nal, Roarke? Kínáld meg őket egy kávéval – nézett Jake-re, aki sápadt volt és bánattal teli szemében látszott, mekkora sokk érte. – Mindkettőtökkel beszélni akarok, de először ezzel a kislánnyal foglalkozok.

– Csak… csak kitámolygott az ajtón és…

– Sajnálom a történteket, Jake, de most kettesben kell hagynod vele.

– Gyere – karolta át Jake derekát Nadine. – Hagyjuk Dallast, hadd tegye, amit tennie kell.

Miután Roarke távolabb kísérte őket, Eve leguggolt és óvatosan kinyitotta a kislány retiküljét.

Egy mini-’link, szájfény, az igazolványa, kulcskártya, némi készpénz és egy diszk, rajta felirat: DEMÓ JAKE KINCADE-NEK.

A francba, gondolta.

– A retikülben talált igazolvány szerint az áldozat tizenhat éves és Jenna Harbough a neve. Barna bőrű, öt láb három hüvelyk magas, a súlya százhat font. A fénykép egyezik.

Leszámítva a rózsaszín festést a tincsei végén és az életet a nagy, barna szemében.

Miután műanyag zacskóba zárta a retikül tartalmát, elővette a leolvasót, hogy hivatalosan is elvégezze az azonosítást.

– Az ujjlenyomata is egyezik – olvasta be a felvevőbe a lány lakcímét és közben rádöbbent, hogy régi barátainak, Charles-nak és Louise-nak a szomszédja. – A szülei Shane és Julia Harbough, van egy tizenkét éves, Reed nevű öccse – vett elő egy műszert Eve. – A halál beálltának az időpontja huszonkét óra ötvennyolc perc.

Feltette a mikroszemüvegét, és előrehajolt, hogy alaposan megvizsgálja Jenna karján a sérülést.

– Azt állította, hogy megszúrta valaki, és minden jel szerint pontosan fogalmazott. A seb a karján friss. Valamint duzzadt és gyulladt. Lehetséges, hogy önmagának okozta, de semmilyen más, tiltott szer használatára utaló jelet nem látok a testén. A boncolás majd megerősíti.

Egy barátja vagy barátnője erőltette rá, hogy próbáljon ki valami újat? Esetleg egy hirtelen rátörő lázadási rohamnak lett rossz vége?

Megszúrtak.

Vagy valami egészen más történt.

Óvatos mozdulatokkal megfordította a testet, de nem talált más sérülést.

Leült a sarkára, elővette a ’linkjét, és felhívta Peabodyt. Majd felállt és értesítette a halottasházat meg a takarítókat.

– Járt a bárban, járőr?

– Csak rövid időre, hadnagy.

– Nagyjából hányan lehetnek odabent?

– A hely zsúfolásig megtelt, hadnagy. Több százan lehetnek.

– Oké. Maradjon itt, amíg a halottszállítók ide nem érnek. Meg a takarítók, hogy átnézzék a helyszínt. Utána a társával együtt odabent lesz szükségem magára, hogy segítsenek kezelni a tömeget.

– Értettem, hadnagy. Micsoda szégyen. Nekem is van egy hasonló korú unokám. Gyűlölöm, amikor így látok egy gyereket. Vigyázni fogok rá, amíg érte nem jönnek.

Mivel Jake-et akarta elsőként kihallgatni, Eve megindult a sikátorban. Látta, hogy a férfi Nadine és Roarke társaságában ott áll a kocsija mellett. Megállt, hogy a másik járőrt is eligazítsa, majd folytatta az útját.

– Nadine, nem sétálnád körbe Roarke-kal a háztömböt?

– Nem akarok…

– Beszélnem kell Jake-kel. Egyedül vele. Utána pedig veled. Egyedül veled.

Nadine szóra nyitotta a száját, majd inkább becsukta, és némán biccentett. Lábujjhegyre emelkedett, és megpuszilta Jake-et.

Miközben Roarke odébb kísérte Nadine-t, Jake odafordult Eve-hez.

– Attól fél, hogy össze fogok omlani, és nem is jár olyan távol az igazságtól. Nem tudtam visszahozni. Nem tudtam visszahozni azt a kislányt.

– Ismerted?

– Nem. Nem ismertem, de láttam. Emlékszem, hogy láttam táncolni a parketten. Közvetlenül azelőtt, hogy véget ért a zenei blokk. Annyira boldognak tűnt.

– A mai este előtt nem találkoztál vele?

– Nem.

– A neve Jenna Harbough. Ismerősen hangzik?

– Nem. Jenna – ismételte meg halkan Jake, majd a szemére szorította a kezét.

Eltekintve a szenvedéstől, pontosan annak a rocksztárnak látszott, mint ami volt. Kopott farmer, fekete magas szárú cipő, fekete póló, ami kiemelte kivételes izmait, valamint kócos, fekete, a tincsek végén kékre festett haj.

Csakhogy ködként ölelte körül a szenvedés.

– Kimentem, hogy szívjak egy kis friss levegőt. Rohadt meleg volt a klubban. Tizenöt perces szüneteket tartunk a zenei blokkok között, így jutott időm arra, hogy kimenjek, igyak egy nagy adag vizet, és friss levegőt szívjak. A lány meg kitántorgott a sikátorra nyíló ajtón.

– Tántorgott?

– Aha.

Eve hallotta, ahogy Jake mély levegőt vesz – így hangzik, amikor egy felnőtt férfi igyekszik megnyugtatni magát.

– Kicsit úgy viselkedett, mint aki beállt, tudod? Mondta, hogy rosszul érzi magát, és azt hittem, sikerült valahonnan alkoholt szereznie. Glo sólyomszemmel figyel, de ha valaki nagyon akarja, akkor be tudja csempészni a piát. Azt hittem, becsípett. Vissza akartam kísérni hátra az irodába, meg előkeríteni Harve-ot meg Glót. Haragudtak volna a lányra, ugyanakkor gondoskodnak is róla, felhívják a szüleit meg minden.

Jake lehunyta a szemét. Eve nem törte meg a csendet. Tudta, hogy a férfi kérdés nélkül is elmond neki mindent, amire kíváncsi.

– Nem vettem észre azonnal a tű nyomát. Gondolom azért nem, mert az arcát néztem. Rettenetesen sápadt volt… de utána azt mondta: Az a srác megszúrt. Az a srác megszúrt. Kétszer is megismételte. Akkor vettem észre a tűnyomot, és tudatosult bennem, hogy nem is sápadt, hanem inkább kezd elkékülni.

– Aha.

– Aha – húzta el arca előtt a kezét Jake. – Láttam már ilyet. Turné közben az egyik roadon. Őt vissza tudták hozni, időben észrevették, és vissza tudták hozni. Ez a kislány viszont már kezdte elveszíteni az eszméletét. Elkaptam, mielőtt összerogyott. Alig éreztem a pulzusát, és csak… Hívtam a mentőket, de… Még sohasem láttam senkit meghalni. A karomban tartottam, próbáltam rávenni, hogy beszéljen hozzám, mondja meg a nevét. Bármit, amivel itt tarthatom, de meghalt. Láttam, de azt hittem, újra tudom éleszteni. Fiatal még, vissza fog jönni, és már a mentő is elindult. Nadine kijött, rám nézett, és amikor azt mondta, hogy Dallasra van szükségünk, tudtam, hogy a lány… Jenna nem fog már visszajönni. Talán, ha…

– Jake, amit most elmondtál, nem tarthatott tovább két, legfeljebb három percnél.

– Aha, tényleg alig néhány perc alatt zajlott le minden. Mondjuk sokkal hosszabbnak éreztem – suttogta Jake. – Igen, minden nagyon gyorsan történt.

– Most megismétlem, amit a mentősök is mondtak neked, és jól figyelj, mert mi minden nap ezzel nézünk szembe. Mindent megtettél, amit csak tudtál.

Jake belenézett Eve szemébe. Közel sem volt annyira vad, kék szeme, mint Roarke-nak, inkább mélyebb, sötétebb, amiben most ott ült a bánat.

– Én ezt egyáltalán nem így érzem.

– Szoktak az emberek… mondjuk a groupie-k vagy a rajongók demódiszkeket küldeni neked?

Jake halványan elmosolyodott.

– Naná. Miért?

– Utána akarok járni valaminek. Mikor mentél ki a sikátorba?

– Ezt egészen pontosan meg tudom mondani, ugyanis megnéztem az órámat, hogy biztosan visszaérjek, mielőtt vége a tizenöt perces szünetnek. Tíz óra ötvenöt volt. Még egy rövid blokk maradt az éjféli zárásig. Ezeken az alkalmakon mindig igyekszünk éjfélre befejezni a műsort. A gyerekeknek fontos, hogy időben hazaérjenek.

– Értem – látta Eve, hogy Roarke és Nadine befordulnak a sarkon. – Holnap gyere be a kapitányságra, hogy megismételjük ezt a beszélgetést. Mondjuk tízre.

– Oké, persze. Figyelj, van a kislánynak családja? Tudom, hogy nem árulhatsz el részleteket, de…

– Igen. Még az este értesítem őket.

Jake ismét lehunyta a szemét.

– Ha beszélni akarnának velem… én voltam mellette, amikor…

– Majd tudatom velük. Most rajtad a sor, hogy sétálj egy kicsit.

– Rendben. Dallas, mi van azzal, amit mondott? Ha valaki tényleg megszúrta…

– Az én dolgom, hogy kiderítsem. Kerülj még egyet – kérte Roarke-ot, majd Nadine felé fordult.

– Még sohasem láttam ilyennek Jake-et. Korábban mindig sikerült megőriznie a hidegvérét. El kell vinnem innen, Dallas.

– Akkor gyorsan essünk túl ezen. Mikor ment ki szünetre a banda?

– Nem is tudom, szerintem éppen valamivel tizenegy előtt. Tudtam, hogy hamarosan itt a szünet, ezért gyorsan kimentem a mosdóba, mielőtt megrohamozza pár száz tinilány. Miután végeztem, keresni kezdtem Jake-et, és Renn szólt, hogy kilépett a sikátorba. Utánamentem. Láttam, ahogy próbálja újraéleszteni azt a lányt. Hívni akartam a mentőket, de Jake szólt, hogy már megtette. Tudtam, hogy túl késő, Dallas. Jake nagyon erősen próbálkozott, de a lány már elment. Akkor közöltem vele, hogy felhívlak téged. Erre Jake rám nézett – vett mély lélegzetet Nadine, és kitörölt egy könnycseppet a szeméből. – Olyan volt a tekintete, mintha összetörtem volna a szívét. Nem gyanúsíthatod azzal, hogy ő tett valamit azzal a kislánnyal. Te is tudod, hogy…

– Nem is feltételezek róla semmit, ugyanakkor csak úgy tisztázhatom a gyanú alól, ha a szabályok szerint járok el. Ezt te is tudod.

Nadine letörölt egy újabb könnycseppet, ezúttal már türelmetlenül.

– Egészen más, amikor személyesen is érintett az ember. Ezt te is tudod. Továbbá ismerlek – tette hozzá. – Éppen ezért tisztában vagyok vele, hogy megtalálod, aki ezt művelte ezzel a szerencsétlen kislánnyal.

– Jelen pillanatban nem jelenthetem ki határozottan, hogy bármit is műveltek vele.

Nadine beletúrt melírozott, szőke hajába, miközben éles, zöld szemével végigmérte Eve-et.

– Nem jelentheted ki, ennek ellenére tudod.

– Te meg azt tudod, hogy Jake Kincade és Nadine Furst egy halott tinilánnyal egy sikátorban felrobbantja a médiát.

Nadine csípőre tette a kezét.

– Bűnügyi riporter vagyok, szóval világosan látom a helyzetet. Ez is csak egy újabb ok arra, hogy elvigyem innen Jake-et, amilyen messze csak lehet. Kézben fogjuk tartani a dolgot.

– Semmi interjú, amíg engedélyt nem adok rá.

Nadine ettől csak még inkább önmaga lett.

– Hallottál már arról az aprócska alkotmánymódosításról, amit Elsőnek neveznek?

– Ha valóban valaki más művelte ezt ezzel a lánnyal, nem gondolod, hogy örömtáncot fog lejteni, amikor látja, hogy a mocskos kis akciójával vannak tele a pletykacsatornák? Jennának hívták. Amíg csak lehetséges, tartsuk távol őt és a te személyedet is a médiától.

– Igazad van, és nem is fogok interjút adni. Csak nem tetszik, hogy más mondja meg, mit tehetek és mit nem. Már jönnek is. Roarke nagyon érti a dolgát, Dallas.

– Ezt én is jól tudom. Vidd haza Jake-et. Holnap délelőtt be kell jönnie a kapitányságra, hogy újra kihallgassam. Addigra kis szerencsével és Morris segítségével a halál okát is pontosan megismerem.

Nadine hátrapillantott a klub felé.

– Még nagyobb szerencsével esetleg gyanúsítottad is lesz. Na, és mi a helyzet a többi bandataggal? Jake tudni akarja majd. Számára ők családtagok.

– Velük is beszélnem kell, de utána hazamehetnek. Ilyenkor ez az eljárásrend, Nadine. Itt jön Peabody és McNab. Vidd haza Jake-et – ismételte meg Eve, mielőtt elindult a társa és a társa szerelme felé.

Csíkos nadrágjában és neonrózsaszín pólójában McNab nyomozó, az Elektronikus Nyomozati Ügyosztály üdvöskéje úgy festett, mint aki mindjárt felpattan egy uniciklire és zsonglőrködni kezd.

– Egy halott kamasz lány várja a sikátorban, hogy elszállítsák. Az ajtón túl – folytatta Eve – talán száz, vagy annál is több kamasz zsúfolódik össze, plusz az „A” Avenue tagjai. A személyzettel együtt akár kétszázan is lehetnek, a szülőket és a kísérőket is beleértve.

– Hogy van Jake? – érdeklődött Peabody.

– Tartja magát. El kell kezdenünk foglalkozni az emberekkel odabent, hogy utána elengedjük őket… és a Gyermekvédelem még sehol. Az áldozat szüleit is értesítenünk kell. Ezt magamra vállalom. Peabody, te hívd fel újra a GyV-t és közöld velük, hogy azonnal vonszolja ide a seggét valaki, különben jóval többet rúgok szét. Amíg a fent említett segg vagy seggek ide nem érnek, hogy védjék a fiatalkorúak jogait, maradunk a felnőtteknél meg azoknál a kamaszoknál, akik felnőtt kísérővel érkeztek. McNab, te beszélj a bandatagokkal, tudd meg, hogy hol tartózkodtak a kérdéses időpontban. Továbbá gyűjtsd be az első és hátsó biztonsági kamerák felvételeit.

Majd Eve pontos személyleírást adott az áldozatról, beleértve a ruháját is.

– Hátha valaki látta, hátha valaki látott valamit. Amint tudok, visszajövök – sétált oda Roarke-hoz. – Köszönöm, hogy keringtél egy kicsit a tömb körül.

– Kellemes idő ez a sétára, habár az oka meglehetősen ocsmány.

– Az áldozat szüleinek lesz igazán ocsmány ez az éjszaka. Megyek és értesítem őket.

– Peabody nélkül?

– Nem háríthattam rá, amikor a klub tele van lehetséges szemtanúkkal és gyanúsítottakkal. Nézd, fogalmam sincs, meddig fog tartani, szóval…

– Most készülsz elmondani egy anyának és egy apának, hogy a lányuk már nem fog hazamenni – vette el a felesége helyszínelő készletét Roarke, és betette a kocsi csomagtartójába. – Melletted maradok, hadnagy – csukta le a csomagtartó tetejét. – Rájuk kerestél már?

– Még nem.

– Akkor hagyd rám a vezetést, és nézz utána az adataiknak.

– Rendben. Charles és Louise szomszédjai.

– Tényleg? – dünnyögte Roarke. – Az ember hiába csodálkozik rá, milyen hatalmas a világ, mindig kiderül, hogy valójában nagyon is apró. Jó eséllyel ismerik egymást.

– Aha – szállt be Eve a kocsiba. – Jó eséllyel. Találtam egy diszket az áldozat retiküljében. A feliraton az állt, hogy egy demó Jake Kincade-nek.

– Ó. Említetted neki?

– Nem, nem kell tudnia róla, amíg nem vizsgálom meg. Rákérdeztem, hogy ismerték-e egymást, kapcsolatban álltak-e, vagy legalább felismeri-e a nevét, de mindenre nem volt a válasz. Jake azt mondta, hogy a szünetet megelőző szám közben látta táncolni a parketten. Hittem neki. Plusz az időpontok sem teszik lehetővé, hogy tűt döfjön a lány karjába. Még úgy sem, ha eddig Nadine és énelőttem is sikeresen eltitkolta, hogy valójában egy kegyetlen tinilánygyilkos.

– Ennek ellenére aggaszt a kérdés.

– Bonyolítja az ügyet, hogy Jake és az áldozat esetleg kapcsolatban álltak egymással. Jake vallomása igaznak hangzik, még akkor is igaznak tartanám, ha nem ismerném. Ráadásul ott vannak az időpontok. Ennek ellenére bonyolítja az ügyet.

Amit meg kell oldania.

Előtte viszont örökre meg kell változtatnia három ember életét.

Végighajtottak a csendes Lower West Side-i környéken, a méltóságteljes épületek és zöldellő fák között. Charles és Louise házában égett néhány lámpa. A Harbough-házban ellenben legalább kétszer annyi.

Várják haza a lányukat, gondolta Eve. Közben talán már az órát is nézegetik. Tudta, mennyire aggódnak a szülők – ő maga is rengeteg ilyennel találkozott már –, miközben sokszor a legrosszabbra gondolnak.

Csakhogy egészen addig senki sem hiszi el a legrosszabbat, amíg az meg nem történik.

– A nő orvos – közölte Eve a férjével. – Így még nagyobb eséllyel ismeri Louise-t. A férje egy Wall Street-i cégnél dolgozik, saját osztályt vezet. Húsz éve házasok. A nő egyszer követett el kihágást, még amikor annyi idős volt, mint most a lánya. Az akta titkosítását az ő kérésére oldották fel – szállt ki beszéd közben a kocsiból Eve, megállt a járdán és végigmérte a házat. – Megütött egy pasast, aki egy női klinika előtt tüntetett, és megpróbálta megakadályozni, hogy bemenjen az anyjával.

Együtt sétáltak az ajtó felé az úton, amelyet apró fénypontok szegélyeztek.

Remek biztonsági rendszer, állapította meg rutinszerűen Eve, majd eszébe jutott, hogy a Jenna Harbough retiküljében talált kulcskártyát talán soha többé nem fogja használni senki.

Megnyomta a csengőgombot és érezte, ahogy Roarke erős keze bátorítóan végigsimít a hátán.

Egy vékony, kócos, barna, de itt-ott már őszes hajú férfi nyitott ajtót. Szürke rövidnadrágot és CSAKAZÉRTIS feliratú pólót viselt.

Keskeny arcát Eve meglátása szerint hétvégi borosta borította. Udvariasan kedves mosolya ellenére mogyoróbarna szeme kíváncsian csillant meg.

– Miben segíthetek?

– Dallas hadnagy vagyok a NYPSD-től, Mr. Harbough – mutatta fel Eve a jelvényét.

Mielőtt folytathatta volna, a férfi összerezzent.

– Jézusom, bajba keveredett? Kamaszok egy rockklubban, mégis, mi történhet? Jule! Úgy fest, le kell tennünk az óvadékot. Elnézést, fáradjanak beljebb. Jenna máris elkésett – folytatta. – Még ezért is számolunk majd vele.

– Mr. Harbough – kezdte újra Eve, ahogy beléptek az előszobába, amelyből egy széles átjáró mögött jobbra nyílt a nappali, balra pedig egy keskenyebb átjáró mögött állt az emeletre vezető lépcső.

– Nem veszi fel a ’linkjét – sétált le egy nő a hallba, miközben homlokráncolva tartotta a kezében a saját készülékét. Barna bőr, sűrű, világos sávokkal hangsúlyosabbá tett göndör, barna haj és ugyanolyan barna szem, mint amilyen a lányának volt. Feltehetően tőle örökölte. – Az a lány egy… – hallgatott el hirtelen, amikor megpillantotta Eve-et és Roarke-ot.

Szeméből eltűnt a fény, az arca elszürkült.

– Tudom, ki maga. Mi történt Jennával? Hol van Jenna?

– Dr. Harbough…

– Mondja ki – kapaszkodott bele Julia a férje karjába.

– Sajnálom, hogy tőlem kell megtudniuk, de a lányuk meghalt.

– Micsoda? – csattant fel dühösen Shane. – Ez nevetséges. Azonnal tűnjenek el innen.

– Shane – fordult a férje felé Julia és átkarolta. – A kicsikénk. A kicsikénk.

– Ez nem igaz. Hagyja abba. Jenna jól van. Bármelyik pillanatban hazaérhet. Indulok, és hazahozom. Most rögtön indulok, és hazahozom.

– Shane – tolta el magát könnyes arccal annyira a férjétől Julia, hogy a szemébe tudjon nézni.

Abból, amit a felesége szemében látott, Shane dühe előbb döbbent tagadássá, majd szörnyű fájdalommá változott.

– Nem – mondta. – Nem, nem, nem.

Lecsúszott a földre. Julia vele tartott és továbbra is szorosan átölelte.

– Ez csak valami tévedés lehet – törtek elő belőle zokogva a szavak, miközben remegett. – Valami rettenetes tévedés. Jenna bármelyik pillanatban hazaérhet.

– Shane. Shane, segítened kell nekem. Szedd össze magad, és segíts. Tudnunk kell, mi történt.

– Nem hiszem el. Nem hiszem el. Julia, most Jennáról van szó.

– Tudom. Tudom – fogta két tenyere közé a férje arcát Julia, és megpuszilta az arcát. – Nyugodj meg. Állj fel. Tudnunk kell. Jennáról van szó. Tudnunk kell.

Talpra segítette a férjét, majd Eve felé fordult.

– Tudnunk kell, hogy mi történt.

– Üljünk le, és mindent elmondok, amit tudok.