Deanne Anders

Meglepetéscsalád

Wendy S. Marcus

Kísértés nővérköpenyben

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Denise Chavers, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti cím: The Neurosurgeon’s Unexpected Family

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Fordította: Windberg Donatella

© Harlequin Books S.A., 2013 – Vinton Kiadó Kft., 2026

Eredeti cím: Tempting Nurse Scarlet (NYC Angels 8/6)

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás (első megjelenés: 2015)

Fordította: Gaáli István

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 786–787. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-203-4

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

- Ügyfélszolgálat (megrendelés, reklamáció): elofizetes@hungaropress.hu; +36-30-447-6114
(munkanapokon)

- Előfizetés: https://hungaropress.hu/hu/romantikus-sorozatok

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Deanne Anders

Meglepetéscsalád

1. FEJEZET

Abban a pillanatban, amikor Hannah Reeves kilépett a páciens szobájából, meglátta a férfit, aki kell neki. Alig két méterre tőle dr. William Cooper a falnak támaszkodva telefonált. A magas termetű idegsebész volt ma ügyeletben, így Hannah páciense, Mrs. Nabors a legjobb kezekben volt.

De ebben a feszültnek tűnő emberben alig lehetett ráismerni arra az orvosra, aki híres volt jéghideg önfegyelméről. Világoskék szeme alatt sötét karikák voltak, szája keskeny vonallá préselődött. Mrs. Nabors CT-jéről van szó? Hannah sejtette, hogy páciense állapota romlott, és a radiológiai asszisztens sokatmondó pillantása megerősítette a gyanúját.

– Shelley, nagyon sajnálom, de ez vészhelyzet. – A férfi beletúrt sűrű barna hajába. – Tudom… Felhívok még pár embert, és újra jelentkezem, jó? – Bontotta a vonalat.

Hannah tett egy lépést felé. Amikor meglátta foltos ingét és gyűrött köpenyét, még jobban aggódni kezdett érte – merthogy mindig pedánsan öltözködött.

– Megkapta a jelentést Mrs. Nabors CT-jéről? – kérdezte Hannah. Bár biztosította a beteg lányát, hogy nem kell aggódnia az anyja miatt, a nő hirtelen zavarodottsága és a radiológiai asszisztens reakciója miatt rosszat sejtett.

– Az előbb beszéltem a radiológussal – válaszolta a doktor. – A sztrók vérzést okozott, pont ahogy gyanította. Meg kell műteni, most értesítem a családot. Előkészítené a beleegyezési nyilatkozatot?

– Természetesen. Mindjárt jövök.

Hannah tizenöt perccel később nézte, ahogy az ápolók betolják a betegét a műtőbe. Most végre jöhetett a műszakváltás. Pár percig pihenhetett a párnázott irodai székben, miközben átfutotta a kartonokat. Még fél óra, és vége a munkának.

Gondolatban átfutotta, mit kell még ma este elintéznie. Megfőzni a vacsorát, ellenőrizni Lindsey házi feladatát, majd elvégeznie a saját penzumát. És akkor ott van még az az e-mail a közelgő szakmai gyakorlatával kapcsolatban. Tegnap az egyik oktatója emlékeztette, hogy még mindig nem döntötte el, kitől szeretne tanulni ebben a félévben. Lehet, hogy mégis túlvállalta magát?

Ránézett az órára. Épp elég ideje van még egyszer megnézni a betegeit, mielőtt megérkezik az éjszakai műszak. Némán bocsánatot kért szegény lábaitól, visszanyomta őket a cipőjébe, és megígérte nekik, hogy minden megváltozik, amint az élete lenyugszik.

– Igen, tudom, hogy későn szólok, de talán mégis tudna… Csak egy csecsemő, nem csinál olyan sok munkát… De a kétszeresét fizetem – vagy háromszorosát? Tudom, hogy nagyon rövid határidő. A sürgősségi műtéteket nem lehet előre tervezni… Oké, értem. Legalább meg tudná mondani, hogy talált-e már valakit, aki teljes munkaidőben átvenné…? Természetesen. Holnap munkaidőben újra felhívom. Köszönöm.

Hannah megállt, mielőtt belépett volna a társalgóba, ahol kedvenc idegsebésze ült és telefonált. Jól hallotta? Egy csecsemő?

Most már értette, miért volt olyan zaklatott a doktor. Már sokszor találta magát hasonló helyzetben, ismerte az érzést, amikor az ember az ideg-összeroppanás szélén áll. De miért van hirtelen gyerekfelügyeletre szüksége egy egyedülálló orvosnak? Teljesen biztos volt benne, hogy dr. Coopernek nincsenek gyerekei, különben már említette volna őket.

Eszébe jutott a hatalmas könyvhalom, ami otthon vár rá. Úgy kellett volna tennie, mintha nem hallotta volna a telefonbeszélgetést, és kimaradni a dologból, de túlságosan is együttérzett vele.

– Dr. Cooper, hiányoltuk tegnap este Marjorie búcsúpartiján – mondta, amikor belépett a szobába.

Hogyan hozza fel a legügyesebben a gyerekfelügyelet témáját? Nem akarta azt a benyomást kelteni, hogy hallgatózott, bár ez valószínűleg elkerülhetetlen.

– Tegnap volt?

– Már két hete ott lóg a papír a társalgó ajtaján – mondta Hannah. Mindenki csodálkozott, hogy dr. Cooper nem jelent meg.

A férfi hátradőlt a székében, és megrázta a fejét. Úgy tűnt, mintha hirtelen mély álomból ébredt volna, és nem tudná, hol van. Nyilvánvaló volt, hogy segítségre szorul.

– Véletlenül hallottam, miről beszélt telefonon. Segíthetek valamiben? – kérdezte Hannah.

– Ismeri az ilyet, ugye? Hogy hogy kell felvenni valakit, aki munkaidő alatt vigyáz a lányára?

– Persze. Mindenki ismeri, akinek gyereke van – felelte Hannah vállat vonva. – Van valami probléma?

– Igen. Kellene valaki, aki vigyázna egy babára. Azt hittem, a bébiszitterem megérti, hogy nekem fontos a rugalmasság, de úgy tűnik, tévedtem. Amúgy is csak átmeneti megoldásnak szántam, mert hirtelen nem találtam jobbat. Most készítik elő Mrs. Naborst a műtétre, és nincs senki, aki vigyázzon a gyerekre. Ismer olyan bébiszittert, aki beugrana?

– Én is átéltem már ilyet. Eléggé kikészíti az embert – mondta Hannah megértően. – Sokszor valamelyik barátnőm ugrott be. Legtöbbször egyedülálló anyuka volt, így hamarosan viszonozhattam a szívességet.

Talán hiba, de mit tehetne? A doktornak műtétet kellett elvégeznie, és más se hiányzik, mint hogy valami másra koncentráljon, mint szegény Mrs. Nabors agyára.

– Szívesen segítek – mondta hát Hannah. – Mindjárt vége a műszakomnak. Még el kell mennem Lindseyért az óvodába, de az csak öt percre van innen.

– Tényleg megtenné? – nézett rá a doktor meglepetten.

– Mondom, ismerem a helyzetet. Hogy hívják a babát? Hány éves, és mi a cím?

Dr. Cooper arca egy pillanatra megdermedt, majd összeszedte magát, és válaszolt a kérdéseire. Valami más is van a háttérben – a gyerekfelügyelet problémája önmagában nem hozná ennyire zavarba.

– Averynek hívják. Tizenegy hónapos, vagyis még nem egészen. Tíz, azt hiszem. Tudnom kéne, nem? – Sóhajtott. Hannah nem volt biztos benne, hogy hozzá beszél-e, vagy magához.

– És otthon van magánál, feltételezem. – Hannah odaadott neki egy jegyzetblokkot.

A doktornak megcsörrent a telefonja. Fogadta a hívást, de közben ráfirkálta a címet egy cetlire.

– Máris megyek – mondta a hívó félnek, majd letette a telefont. – A műtőből hívtak, kezdhetünk. Hannah, el sem tudom mondani, mennyire hálás vagyok a segítségéért.

– Szívesen, dr. Cooper. Mondom: tudom, milyen ez. Körülbelül mennyi ideig fog tartani a műtét?

– Remélem, nem húzódik el túl sokáig. Két órára tippelnék, de csak akkor tudom megmondani, ha látom a vérzés mértékét. – Kifelé menet megállt.

Habozása nem kerülte el Hannah figyelmét.

– Ne aggódjon Avery miatt, nálam jó kezekben lesz. Otthon leszünk, akárhány órakor ér haza – biztosította a doktort ugyanazon a hangon, amit az aggódó betegeknél is használt.

– Rendben. Akkor remélem, hamarosan találkozunk – mondta dr. Cooper, biccentett, és gyors léptekkel elhagyta a szobát.

Mindig is rejtély volt Hannah számára, és most még kíváncsibb lett, mint valaha. Nála lakik egy tíz hónapos kislány. Hogy történt ez? Hol a gyerek anyja? Ő az apja? Talán gyermekelhelyezési per folyik, vagy valami hasonló…

A belső hang – az anyja hangja – azt súgta neki, jobb, ha nem avatkozik idegenek dolgaiba, és ezúttal egyet kellett értenie vele. De már régóta saját döntéseket hozott, és meg volt győződve róla, hogy helyes dolog segíteni a kollégájának.

– Hűha – suttogta Lindsey, amikor a nagy házhoz közeledtek. Az emeleten két kovácsoltvas erkély nyúlt ki a kőből és fából készült homlokzatból, az impozáns épület régi kastélynak tűnt.

– De tényleg. Hűha! – mondta Hannah ámulva, és leállította az autót.

Lindsey villámgyorsan kikapcsolta az övét, és a bejárati ajtóhoz rohant. Hannah nem siette el a kiszállást. Még be kellett fogadnia az összes benyomást.

A nagy előkert gyepje tökéletesen ápolva, a rózsaszín és lila azáleák egymással versengve virítottak, a sövények és cserjék formára nyírva. Még ennél is lenyűgözőbb volt a ház.

Odament Lindseyhez, és nyugtatóan simogatta a fejét, miközben a kislány izgatottan ugrált. Tizenegy éves volt, és évekig várt szívátültetésre, amely végül lehetővé tette számára mindazt, ami az egészséges gyerekeknek természetes. Mintha pótolni akarná az elveszett időt, most elképesztő energia munkált benne.

A nehéz faajtó és a bejárat felett lógó kovácsoltvas csillár gazdagságot árasztott. Hannah úgy érezte magát, mint egy szürke vidéki egérke, aki a városba látogat. Megnyomta a csengőt, és várt.

– Kik maguk? – kérdezte az igen fiatal nő, aki egy idő után kinyitotta az ajtót, és végigmérte őket.

– A nevem Hannah, ő pedig a lányom, Lindsey. – Magához húzta a lányát. – Dr. Cooper küldött, nekem kell vigyáznom Averyre, amíg haza nem jön.

– Á, értem. Shelley vagyok. Maga dr. Cooper barátnője vagy ilyesmi? – Újra végigmérte.

– Nem, csak kolléga.

– Végre jött valaki, már fél órája el kellett volna indulnom. Most el fogok késni a tanulócsoportból. Próbáltam elmagyarázni dr. Coopernek, hogy nincs végtelen időm, közelednek a vizsgák.

– Ha nincs ez a sürgős műtét, dr. Cooper biztos pontosan jött volna.

– Világos. Hé, orvosira járok, megértem. Azt hittem, megoldjuk valahogy ezt a bébiszitterkedést, mert úgy volt, hogy csak addig kell beugranom, amíg nem talál valakit teljes munkaidőre. Nagyon kedves ember, ezért akartam segíteni neki.

– Bemehetünk? – kérdezte Hannah.

– Persze… bocs. – Shelley oldalra lépett. Miután elhaladtak mellette, újra becsukta a nehéz faajtót.

A ház hűvös levegője jót tett Hannah-nak a texasi hőség után. A magas mennyezetnek sötét gerendák adtak hangsúlyt. Az egyik falat teljesen elfoglalta az impozáns lépcső, a másik oldalon az előcsarnok a nagy, nyitott nappaliba torkollott, ahonnan a tágas konyha és az étkező ágazott le.

A nappaliban egy járóka állt, halk nyöszörgés hallatszott felőle. Hannah lehajolt, felvette a gyereket, és elsimította homlokából a nedves fürtöket. Nagy barna szemek néztek rá kérdőn.

– Semmi baj, kicsikém – suttogta Hannah, és megnyugtatóan ringatta. Egyik kezével rutinszerűen ellenőrizte, nincs-e láza. – Mióta sír?

– Fogzik. Többször is megpróbáltam adni neki foggyűrűt, de mindig eldobja. Körülbelül egy órája fogzásgélt kentem az ínyére – magyarázta Shelley.

– Szegényke. – Hannah miközben megnézte a pelenkát.

– Hát igen. Micsoda tragédia, nem? – Shelley sóhajtott, és a táskájáért nyúlt.

– Tragédia? – kérdezte Hannah zavartan, miközben Averyt a kanapéra fektette, és nekilátott tisztába tenni.

– Hát hogy elvesztette a szüleit. Anyám szerint ez dr. Coopernek is nagy sokk volt. Nemcsak az, hogy meghalt az apja és a mostohaanyja, hanem hogy eldöntötték, hogy ő lesz Avery gyámja, ha velük történne valami. Ő erről nem is tudott. Biztos teljesen felborította az életét.

– Mi? – Hannah elhallgatott.

Hogy lehet, hogy nem vette észre, hogy dr. Cooper nemrég elvesztette az apját és a mostohaanyját? Persze soha nem árult el magáról sokat, de tudnia kellene, hogy a kollégái támogatnák egy ilyen helyzetben.

Felvette Averyt a karjába, és gyengéden magához szorította. Szegény gyerek elvesztette az anyját és az apját. Neki majdnem tizenkét év után is még mindig fájt, hogy elidegenedett a szüleitől, de Avery szülei nem önként váltak meg a lányuktól. Szerencsére a babának van egy bátyja, akire számíthat.

– Egy hete még csak Avery féltestvére volt, most pedig gyakorlatilag az apja. Ez elég durva. – Shelley ránézett a mobiljára, és káromkodott. – Most már tényleg mennem kell, a többiek így is megölnek. – Az ajtó felé indult, de aztán még egyszer megállt, és Hannah felé fordult. – Nagyon köszönöm. Már lelkifurdalásom volt, mert tudom, hogy dr. Coopernek nincs senkije, akire rábízhatja.

– Ha szólt volna nekünk, biztosan sok kolléga segített volna. Az osztályunkon nagy az összetartás. De egyszerűen nem tudtunk róla.

– Ó, akkor jó. Már attól féltem, be kell vallanom neki, hogy abba kell hagynom a bébiszitterkedést. Ő nagyon kedves, és anyám imád a házvezetőnője lenni, de a tanulmányaim az első. De most már itt van maga, szóval már nem aggódom – mondta vidáman Shelley.

Hannah zavartan nézte, ahogy átmegy az előcsarnokon, és próbálta megérteni, mit is értett az utolsó mondatával. Ugye nem gondolja, hogy…?

– Shelley, várj! – kiáltotta, amikor a bejárati ajtó becsukódott.

A babát a járókába tette, majd Lindsey felé fordult.

– Figyelj rá egy kicsit, jó? – és utánarohant a bébiszitternek. – Shelley!

De késő volt: a piros kisautó már lekanyarodott az utcára. Ez a lány kész sprinter.

Hannah lógó vállakkal lépett be a házba, de a baba kuncogása és lánya vidám nevetése felvidította. Valahogy majd megoldódik a dolog. Egy olyan milliós nagyvárosban, mint Houston, biztos kerül valaki, akire a doktor rábízhatja kishúga gondozását.

2. FEJEZET

Miközben a garázsajtó lassan kinyílt, William a hajába túrt. Hosszú nap volt. Avery öt órakor ébresztette. Utána vizitek, számos vizsgálat és egy sürgős műtét, mindez jóformán lélegzetvételnyi szünet nélkül.

Behajtott a garázsba, és leállította a motort. Kimerülten a kormányra hajtotta a fejét, behunyta a szemét, és mély levegőt vett. Végre itthon.

Bő egy hete tudta meg, hogy apja és a felesége meghalt autóbalesetben, és három napja közölték vele, hogy az elhunytak rá ruházták féltestvére gyámságát. Az elmúlt három napban az élete kaotikus rémálomhoz hasonlított. Mit gondolt az apja, amikor ezt tette? Talán azt hitte, örökké fog élni?

Williamnek fogalma sem volt, mit kezdjen a kislánnyal. Csak annyit tudott kitalálni, hogy felhívja a házvezetőnőjét, akinek hat gyereke és még több unokája volt. Angela lánya kedvesen beugrott pár napra, de Shelley orvostanhallgató, nem pedig hivatásos bébiszitter.

Mit csinált volna, ha Hannah nem hallja meg véletlenül a telefonbeszélgetését? Reggel újra felhívja az összes ügynökséget – biztos tudnak neki valakit közvetíteni legalább átmenetileg, amíg nem szerez helyet valamelyik bölcsődében. Vagy egy teljes munkaidős dadus lenne a jobb választás? Valaki, aki vele él, és mindig ott van Avery mellett? Talán az lenne a legokosabb. Apja is ezt választotta, amikor hirtelen magára maradt, és egyedül kellett gondoskodnia egy kilencéves gyerekről.

És milyen jól bevált…

Ez a gondolat felesleges volt, gyorsan elhessegette. Ráadásul tegnap még az ügyvédje is felhívta, és közölte, hogy Avery nagynagynénje esetleg meg akarja támadni a gyámságot. Lehet, hogy Averynek az lenne a legjobb, ha az anyja nagynénjénél maradna? Honnan tudhatná?

Végre ki kellett jutnia a ködből, amely apja temetése óta körülvette. A mai napig sem tudta felfogni, hogy már nem él. Igazából szabadságot kellett volna kivennie, legalább pár napot, de mivel egy kolléganő éppen szülési szabadságon volt, ez nem jöhetett szóba.

Valahogy átvészeli az éjszakát és a következő napot. Biztos talál valakit hamarosan, aki nappal gondoskodik Averyről. Most nem adhatja fel. Apja és mostohaanyja megbíztak benne, nem szabad kudarcot vallania.

Hannah álmai konyhájában állt, és a darált húst pirította, amit hamarosan a szupermodern tűzhelyen rotyogó mártáshoz akart adni. Közben igyekezett minél többet elolvasni a gyógyszerészeti tankönyvből, ami kinyitva feküdt a pulton. Ha szerencséje van, még egy órát tanulhat otthon lefekvés előtt. Bár egy ilyen nap után valószínűleg megint a konyhaasztalnál fog elaludni.

Miután gondoskodott Averyről, mindenkit felhívott, aki eszébe jutott, hogy segítsen dr. Coopernek a gyerekfelügyeletben, de másnap senki sem ért rá. Végül feladta a keresést, és nekilátott vacsorát főzni. Lindsey a márvány konyhaszigeten ült pár méterre tőle, és házi feladatot írt.

Hallotta, hogy nyílik a garázsajtó, és kritikus szemmel nézte az előtte álló serpenyőket és fazekat. Gyanította, hogy egy adag bolognai spagetti nem lesz elég kárpótlás a doktornak azért, hogy holnap reggel senki sem jön Averyre vigyázni.

Megpróbált mosolyt erőltetni az arcára, de nem sikerült. Amikor dr. Cooper belépett, egy pillanat alatt elpárolgott a bátorsága. William egy egész fejjel magasabb volt nála, a tágas konyha szűk kamrává zsugorodott a jelenlétében. Még soha nem tűnt fel neki, milyen magas és milyen széles vállú.

– Remélem, nem bánja, hogy főzök, dr. Cooper. Nem tudtam, meddig tart még a műtét. – Megkeverte a mártást, csak hogy elterelje a figyelmét arról a kellemetlen érzésről, hogy átlépte a határait.

– Aki mezítláb áll a konyhámban, és ilyen finom illatokat varázsol, és megmentett engem és Averyt, az nyugodtan tegezzen. Szóval William.

A hőmérséklet egyértelműen emelkedett.

– Nem mentettelek meg – hárított Hannah. Ő csak segített egy kollégának, ennyi történt. Embereket menteni dr. Cooper szokott.

– De hatalmas szívességet tettél. Köszönöm. Adósod vagyok.

– Ugyan már, örömmel tettem – felelte Hannah, bár tetszett neki a gondolat, hogy egy idegsebész tartozik neki.

– Mi van Averyvel? – kérdezte William, és a mártással teli serpenyő fölé hajolt.

– Megetettem, megfürdettem és lefektettem. A popsija kicsit piros volt, úgyhogy bekentem.

– Már alszik?

– Igen. Szegényke teljesen ki volt merülve. Shelley szerint egész nap nyugtalan volt. Megtaláltam a fogzásgélt, úgy tűnik, jót tett neki.

– Elismerésem. Eddig csak a karomban tudott elaludni. Amint letettem, kinyitotta a szemét, és megfeszítette magát, amíg újra fel nem vettem.

– Heló, dr. Cooper. Szóval Williamnek hívják? – kérdezte Lindsey hirtelen, és felnézett a könyvéből, mintha csak most vette volna észre, hogy a férfi ott van.

– Jó estét, Lindsey. Igen, Williamnek. Miért kérdezed?

– Néha Billnek is szólítják? Vagy Billynek?

Hannah már észrevette, hogy Lindsey ma különösen érdeklődik a doktor iránt, de fogalma sem volt, hová akar kilyukadni.

– Nem, csak Williamnek. – A hűtőhöz ment, és kivett egy üveg vizet.

– Kár, különben hívhatnánk „Billy, a fürdőmester”-nek. Jól hangzik, nem?

– Fürdőmester? Hogy jutott ez eszedbe? – kérdezte William meglepetten.

– A középkorban így hívták a szegények orvosait. Egyszer olvastam róla – mondta büszkén Lindsey, majd újra a tankönyvébe merült.

– Mennyi hallgatási pénzt kell fizetnem, hogy ne terjedjen el a kórházban ez a becenév? – kérdezte William halkan Hannah-tól.

Nem tudott sokáig komoly arcot vágni. Tényleg vonzó volt. Ragyogó kék szemek, sűrű barna haj, amely a tarkóján enyhén göndörödött – ha rövidnadrágot és pólót viselt volna, kaliforniai szörfösnek lehetett volna nézni.

– Biztos megegyezünk – válaszolta Hannah. – De vacsora után tényleg szeretnék veled megbeszélni valamit.

– Anyukám is agysebész akart lenni – szólt Lindsey, anélkül hogy felnézett volna a könyvéből. – De beteg volt a szívem, és abba kellett hagynia az egyetemet, hogy gondoskodjon rólam. Ezért lett csak ápolónő.

– Hogy jutott ez eszedbe? Büszke vagyok a szakmámra. – Hannah megdöbbent, hogy a lánya ilyeneket gondol. Hibáztatja magát?

Lindsey vállat vont. Erről majd még beszélnünk kell.

– Biztos remek sebész lett volna, de ápolónőként sem kevésbé fontos – mondta William. – Ma délután például észrevette, hogy egy beteg rosszul van. Ha nem figyelt volna oda olyan jól, nem tudtuk volna kezelni a nénit, és maradandó károsodást szenvedett volna.

– Ez szuper, anya. – Lindsey rámosolygott Hannah-ra a tankönyve felett.

– De remélem, tudod, hogy még nem vagy túl öreg ahhoz, hogy tanulj, ha szeretnél – fordult William újra Hannah-hoz. – Az egyik professzorom ötven fölött fejezte be a tanulmányait. Te elég okos vagy, és az ösztönöd is kiváló.

Hannah belepirult a dicséretbe.

– Talán majd később – felelte Hannah.

Nem akart belemenni, miért nem jöhetnek most szóba a teljes idejű orvosi tanulmányok. Lindsey transzplantációja hatalmas kórházi számlákat hagyott maga után, és diákhitelt kellett felvennie, hogy finanszírozza a nővérképzést. Még sok évbe telik, mire letörleszti az adósságait.

– Most szakápolói továbbképzésen vesz részt – mondta Lindsey. – A nagymamám nem tartja ezt nagyra, de én igen.

Szóval innen fúj a szél. Hannah sejtette, hogy az anyja áll a dolog mögött.

– Szerintem ez a munka illik az anyukádhoz – mondta William, majd rögtön visszafordult Hannah-hoz. – De maradsz a kórházban, ugye?

Most van a megfelelő pillanat, hogy elmondja neki, arról álmodozik, hogy a város legjobb idegsebészének asszisztense legyen? Az övé?

Hirtelen felcsendült a Star Wars főcímzenéje. William a zsebébe nyúlt, és elővette a mobilját.

– Bocsánat – mondta, és kiment a lépcső felé.

A következő percekben Hannah az asztal terítésével volt elfoglalva, és szedett Lindseynek egy adag spagettit. Amikor William visszatért, át volt öltözve, most khaki színű nadrágot és frissen mosott inget viselt, amelynek világoskékje szinte megegyezett a szeme színével.

– A házvezetőnőm volt, Angela. Csak meg akart győződni, hogy tudom-e, hogy a lánya holnaptól nem jön többet. Shelley azt mondta neki, hogy találtam egy barátnőt, aki segít Averyvel, ezért már nincs szükségem a szolgálataira.

– Igen, pont erről akartam beszélni veled. – Hannah letette a konyharuhát a mosogató mellé. – Négyszemközt – tette hozzá Lindseyre pillantva.

William felhúzta a szemöldökét, és egy kézmozdulattal jelezte, hogy kövesse. A dolgozószobában becsukta az ajtót, és nekidőlt.

– Nyugi, Hannah. Nem tudom, honnan vette Shelley, hogy már nincs rá szükség, de biztos vagyok benne, hogy csak félreértett valamit.

– Nos… – kezdte Hannah. Az íróasztalhoz lépett, háttal neki.

William mindig is kedvelte: nemcsak szakmailag volt kiváló, hanem empatikus is, ezt mindenki tudta az osztályon. Okos, felelősségteljes és csinos nő, és amennyire meg tudta ítélni, jó anya. De a szemében ma túltett önmagán. A ma este után már nem csupán kolléga, hanem barát, és ő kíváncsian várta, mit akar mondani.

– Kérdezhetek valamit? – fordult felé most Hannah.

– Természetesen.

– Meginterjúztattad Shelleyt? – kérdezte Hannah.

– Sajnos nem volt rá időm. Felhívtam az egyetlen embert, akiről eszembe jutott, hogy talán tud segíteni.

– Tehát nem is beszéltél vele, mielőtt rábíztad Averyt?

– Mondom, nem volt időm. Angela több mint két éve a házvezetőnőm, és neki is vannak gyerekei. Ő tudja, mire van szükségük a gyerekeknek, én nem – magyarázta William. Émelygés fogta el. – Rosszul bánt vele?

– Nem, nem. Shelley okos lány, ideális bébiszitter, ha este el akarsz menni valahova, de nem több. Ő most a tanulmányaira koncentrál.

– Igen, tudom. Tisztában voltam vele, hogy hosszú távon nem megoldás. Nyilvánvaló, hogy a tanulmányai az első. Csak azt nem értem, miért gondolta hirtelen, hogy már nem lesz rá szükségem.

– Attól tartok, az én hibám. – Hannah grimaszolt. – Mesélte, hogy meghaltak a szüleid…

– Az apám és a mostohaanyám – javította ki William.

– Igen. És rettenetesen sajnálom. – Hannah szeméből olyan együttérzés sugárzott, amit apja temetésén csak egy maroknyi gyászolónál látott.

– Köszönöm.

– Erre mondtam neki, hogy én semmit se tudtam az egészről, és hogy a kollégákkal természetesen segítettünk volna neked. Ő ezt úgy értelmezte, hogy már nincs szükséged a szolgálataira. – Megállt. – Nem volt szándékom elüldözni.

– Persze, tudom. Ez az egész helyzet annyira új nekem, hogy néha pánikba esek. Félek, hogy valamit rosszul csinálok. Őszintén szólva fogalmam sincs, mit is csinálok én itt valójában. Figyelj… Lindseyre ki vigyáz, amikor dolgozol? Vagy már nincs szüksége bébiszitterre?

– Ő meg van győződve erről, de nekem még kell egy év, hogy megbarátkozzak a gondolattal – felelte Hannah mosolyogva. – Tanítás után a napköziben marad, amíg el nem megyek érte. Általában jól működik, de ha mégis túlórázom, megkérem a legjobb barátnője anyját, hogy hozza el. És van még egy amolyan önsegítő csoport is, anyák, akiknek a gyereke szintén szívátültetésen estek át. Segítünk egymásnak, ahol tudunk, a gyerekfelügyeletben is.

– Hogy van most? – kérdezte William.

Ő csak az energikus Lindseyt ismerte, el sem tudta képzelni, milyen lehetett a transzplantáció előtt. Hirtelen bűntudat fogta el. Hannah gondoskodott egy veleszületett szívhibás gyerekről, és végigcsinálta a transzplantációt megelőző számtalan konzultációt és vizsgálatot – miközben dolgozott és tanult. Ennek tükrében az ő önsajnálata nevetségesnek tűnt. Össze kell szednie magát. Valahogy majd minden sikerülni fog.

– Nagyon jól. Szinte csoda, hogy ilyen egészséges. Nem hittem volna, hogy ez lehetséges – felelte Hannah.

– Örülök. Biztos nehéz időszak volt mindkettőtök számára. – William tudta, hogy ez közhely, de mit mondhatott volna? Nem volt jó az érzelmek kifejezésében. – Te mire figyelsz, amikor bébiszittert választasz?

– Először is alkalmazkodnia kell Lindsey egészségi sajátosságaihoz. Elég nagy már, hogy tudja, milyen fontos rendszeresen szedni a gyógyszereit, és azt is tudja, milyen tünetek előzik meg a kilökődési reakciót, de biztosnak kell lennem, hogy a bébiszitter vészhelyzetben helyesen cselekszik. Ma már sok bébiszitter-tanfolyamon tanítják az újraélesztést, néhány bölcsődében is alapvető követelmény. – Hannah rövid lélegzetet vett. – Ezenkívül megnézem a referenciákat, hogy tud-e felelősséget vállalni, és van-e tapasztalata Lindsey-korú gyerekekkel. Mert egész más egy csecsemőt gondozni, mint egy pubertás előtti iskolás gyereket. Avery esetében is nemcsak arra kell figyelni, hogy jóllakott és tiszta legyen, hanem játszani is kell vele. Ez nagyon fontos a fejlődése szempontjából. És a végén megbeszélek egy találkozót a bébiszitterrel, amin Lindsey is jelen van, mert fontos, hogy emberileg is jól kijöjjenek egymással. A te eseted persze más, neked olyan valakire van szükséged, aki megtanít, hogyan kell gondoskodni Averyről. Ha már lennének gyerekeid, az más lenne, de így, hogy egyik napról a másikra belecsöppentél… ez mindenkit kikészítene. De nem csinálsz semmit rosszul, nem ezt akarom mondani.

– Semmi baj. Elismerem, hogy vannak problémáim az új helyzettel.

William megpróbálta elmagyarázni Avery korábbi dadusának, hogy nem ért a babákhoz, de a nő nem volt hajlandó meghallgatni. Csak annyit mondott, hogy mostantól a gyerek az ő felelőssége, és neki mint idegsebésznek biztos menni fog. Aztán átadta neki Averyt, és határozott léptekkel a kocsijához indult. Hogy honnan vette, hogy csak mert idegsebész, bármivel megbirkózik, rejtély volt William számára. Mióta segít egy orvosi diploma a gyerekgondozásban?

Szüksége van valakire, aki elmagyarázza neki, mire kell odafigyelni. Szüksége van egy tanárra – és erre Hannah a legalkalmasabb. Nemcsak megérti, milyen fárasztó a kórházi munka, de jól ki is jönnek egymással. És ha Maria, Avery nagynagynénje tényleg perelni akar a gyámságért, akkor meg kell mutatnia a családjogi bíróságnak és a gyámügynek, hogy képes felnevelni egy gyereket. Hannah segíthetne neki felkészülni.

De hogyan kérhetné meg rá? Hiszen már így is elég dolga van a munkájával és Lindseyvel. Talán cserébe ő is tehetne valamit, hogy könnyítsen a terhein?

– Ismerek egy nőt, aki pont azt testesíti meg, amit keresek – mondta.

– Tényleg? – kérdezte Hannah megkönnyebbülten. Csak pár órát töltött Averyvel, de máris szívügye lett a jóllét.

– Igen. Ő a legalkalmasabb. Már dolgoztunk együtt, ezért gondolom, hogy nagy segítségemre lenne.

– Szuper, nagyon örülök. Az előbb körbekérdeztem az összes anyukát, akit ismerek, de senki nem ért rá. Ismerem őt? És szerinted holnap már kezdhetne?

– Csak egy nő jut eszembe, aki tökéletes lenne a feladatra – mondta William. – És ez a nő te vagy, Hannah.

3. FEJEZET

– Látom, hogy forognak a fejedben a fogaskerekek – mondta William, és egy villányi tésztát tett a szájába.

– És pontosan miből látod, Billy fürdőmester? – kérdezte Hannah.

A férfi összerezzent. Nyilván nincs hozzászokva, hogy ugratják.

William megmutatta Lindseynek, hogyan nézheti a kedvenc filmjét a tévén, míg Hannah még egyszer benézett Averyhez, aki békésen aludt a kiságyában. Ezután a konyhában asztalhoz ültek, és Hannah tizenöt percig hallgatta, hogyan képzeli el William a közös munkájukat. Figyelemre méltó összeget mondott, és Hannah arra gondolt, hogy ha tudta volna, milyen jövedelmező gazdag szülők gyerekeiről gondoskodni, inkább bébiszitterként dolgozott volna a tanulmányai alatt, és nem pincérnőként.

– Tegyük fel, hogy beleegyezem. Mettől meddig tartan a munkaidő?

– Természetesen szükségem van valakire, aki vigyáz Averyre, amíg én dolgozom, de ezt nem tőled várom. Legjobb lenne, ha itt laknál, és megtanítanál mindent, amit tudni kell. A mostohaanyám a nagynénjénél nőtt fel, és most úgy tűnik, ő meg akarja szerezni a gyámságot. Az ügyvédem nem hiszi, hogy az ügy bíróság elé kerül, de fel kell rá készülnöm.

– Miért akarja ezt? Te vagy Avery féltestvére, és így a legközelebbi rokon.

– Bármi lehetséges – felelte William. – És mondom, nem akarok felkészületlen lenni.

– De költözzek ide? Ez azt jelentené, hogy fel kell mondanom a lakásomat, és Lindseyt megint ki kellene tépnem a megszokott környezetéből – sóhajtott Hannah.

Korán örült: a tervnek mégis van egy bökkenője. Hogyan kérhetné ezt Lindseytől? Már négyszer költöztek, mióta Houstonba jöttek. Néha az új lakás előrelépés volt, máskor visszalépés. Ez most persze egyértelműen előbbi lenne. Másrészt Hannah nem akart olyan példát mutatni a lányának, hogyan kell az embernek eltartatni magát egy gazdag férfival. Keményen megküzdött a függetlenségéért, nem adja fel egykönnyen.

– Nem muszáj felmondanod a lakásodat, a bérleti díjat természetesen fizetem. Ahogy azt az időt is, amit rám áldozol.

– Először meg kell beszélnem Lindseyvel, de előtte van egy ellenjavaslatom.

– No halljuk! – mondta William barátságosan.

– Már majdnem befejeztem a szakápolói továbbképzést, de még teljesítenem kell a kötelező gyakorlatot. Mit szólnál, ha a te praxisodban végezném el? Cserébe megtanítalak gondoskodni Averyről. Tekintsd tudáscserének.

– Szerintem ez fair. Természetesen a legfontosabb a megfelelő bölcsőde kiválasztása. Ezen a téren is teljesen járatlan vagyok.

– Jó, akkor ezzel kezdjük. Összeállítunk egy listát a megfelelő bölcsődékről, és utána eldöntjük, melyik a legjobb Averynek. De tudnod kell, hogy még soha nem csináltam ilyet én se.

– Lindseyvel mindent jól csináltál, azt látom. Ráadásul egyedülálló anyaként. Pont ezért vagy tökéletes arra, hogy taníts. Mert a jövőben nekem is mindent egyedül kell majd csinálnom.

– De ne felejtsd el, hogy nem vagyok Mary Poppins. Nem fogok egyszer csak énekelni vagy táncolni. – Bemutatta a parkettán a lépéseket, amelyeket gyerekként a sztepptáncórán tanult.

William nevetett, és Hannah ismét meglepődött, mennyivel fesztelenebb az otthonában.

– Ó, ebben nem lennék olyan biztos. Szerintem jó Mary Poppins lennél.

– Mert még nem hallottál énekelni – ugratta Hannah. Szerencsére a szülei nem kényszerítették énekórára.

– Akkor… legyen így? – kérdezte William, és várakozón kezet nyújtott.

Hannah fejében megint megszólalt az anyja hangja, és azt tanácsolta neki, hogy aludjon rá egyet, és győződjön meg róla, hogy a férfi nem használja-e ki. Habozott.

– Ha Lindsey beleegyezik, én is.

Megfogta William kezét, érezte ujjai melegét, ahogy végigsimítottak a kezén, majd ráfonódtak. Tenyerük összeért, és ezzel megpecsételték az egyezséget, de a szükségesnél tovább hagyta kezét a férfiéban, anélkül hogy tudta volna az okát. Végül visszahúzta, és megpróbálta figyelmen kívül hagyni a bizsergést, amit William érintése hagyott a bőrén.

Hogy lehetséges, hogy egy egyszerű kézfogás hirtelen ilyen intimnek tűnt? Ez az új William, a nyugodtabb, laza William veszélyes lehet rá nézve. Elhatározta, hogy megmondja neki: meggondolta magát. Hogy talán mégsem olyan jó ötlet. De aztán rájött, hogy akkor be kell vallania, mennyire hatott rá az érintése.

– Vége a filmnek. Mehetünk már haza? – kérdezte Lindsey a konyhába lépve.

– Mi? – Hannah még mindig nem tudott tisztán gondolkodni.

– Lindsey, épp érted akartunk menni. Gondoltam, talán szeretnétek megnézni a videojáték-szobámat – segített ki William.

Hannah mosolyogva figyelte, ahogy a lánya tágra nyílt szemmel bámul. Most már biztosan nem fog panaszkodni az ideiglenes költözés miatt. Mindannyiukra kalandos hónap vár.

Amikor a következő alkalommal beléptek William házába, Hannah megkérdőjelezte a döntését.

Nehezebb volt elhagyni a lakását, mint gondolta, abban a tudatban, hogy csak egy hónap múlva térnek vissza. Bár a lakás nem vehette fel a versenyt William házával, mégis legjobb bizonyítéka volt, milyen keményen dolgozott az elmúlt években. Azt az érzést adta neki, hogy kellő erőfeszítéssel mindent meg tud csinálni. Még Lindsey is kissé szomorúnak tűnt, amikor elhagyták a lakást, de vidám ugrándozása elárulta Hannah-nak, hogy a jókedve felülkerekedett.

Mivel Avery éppen ebéd utáni szundikálását töltötte, Lindsey pedig kipakolta a holmiját, Hannah-nak volt egy kis ideje magára. Egy kartondobozzal a karján kinyitotta a szobájába vezető két ajtó egyikét, és döbbenten megállt. A szoba akkora volt, mint a lakásának a fele.

Letette a dobozt, és az ablakokhoz ment. Előtte terült el a nagy tó, amelyről a városrész a nevét kapta. Csodálatos látvány volt – a csillogó víz, a dombos, hatalmas pázsit és a partot szegélyező keskeny fajárda.

– Anya, nézd meg, milyen a szobám! – kiáltotta Lindsey.

Megfordult, és meglepetten látta, hogy William az ajtóban támaszkodik.

– Meg vagy elégedve?

– Tökéletes. Talán csak egy kicsit túl nagy. De a kilátás elragadó – felelte Hannah.

– Tudom. A tó győzött meg a vásárlásról. – William melléje állt, és együtt néztek kifelé.

– De… nem nagy ez a ház neked egyedül? Bár talán Averynek egyszer lesznek unokaöccsei és unokahúgai.

William mozdulatlanul bámult a kertbe, arcára árnyék vetült. Hirtelen jeges lett tekintete.

– Igen, egy kicsit túl nagy, de nekem tökéletes. Ami a kedves feleséget és a két és fél gyereket illeti: nem, olyan nem lesz. Nekem nem rendelt családot a sors. – Csak most nézett újra Hannah-ra.

– Miért? Nem erről álmodik szinte mindenki?

– Feleségről és gyerekekről? – William szomorúan nevetett. – Az álmok csak álmok. Apám annyira hitt ebben az álomban, hogy négy felesége is volt. Talán a negyedik végre a lelki társa volt. Remélem. De az első két mostohaanyám rémálom volt, azt elhiheted.

– Sajnálom. Remélem, tényleg Avery anyja volt a lelki társa.

Hannah gyorsan újra a tóra nézett. Hideg futott végig a hátán. William keserűen hangzott, amikor az apjáról és a feleségeiről beszélt. Az anyját egy szóval sem említette. Vajon az anyjának is köze van ahhoz, hogy nem akar saját családot?

Egy idő után William megfordult, és elhagyta a szobát. Hannah nem vette le a szemét a tóról. Bármennyire is tagadja William, biztos volt benne, hogy egy ilyen nagy házban néha magányosnak érzi magát. Ez a gondolat egy kicsit elszomorította, amíg eszébe nem jutott, hogy a magányának most vége.