Borítószöveg

A kommunista diktatúra évei, majd az ötvenhatos forradalom után a Kóthay család tagjai ismét elszakadnak egymástól: a Kóthay leszármazottak szétszóródnak a világban, de távolról is igyekeznek segíteni egymást. Sok szörnyűséget és tragédiát követően Emma végül a lányával, Évával és az unokájával Amerikába emigrál, hogy ott kezdjenek új életet.

Az Emma évszázada regényciklus utolsó kötetében a rendszerváltás esztendejében egy boldog-szomorú esemény okán aztán újra összegyűlik az egész család a régi, Balaton-parti házban, mert bárhová is veti őket a sors, Emma öröksége eltéphetetlen kapocs közöttük.

A trilógia részei:
Emma szerelme
Emma fiai
Emma lánya

© 2017 - 2026 Fábián Janka

©  2017 - 2026 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Váraljai Viktória

Borítókép © Krasimira Petrova Shishkova / Trevillion Images

Negyedik kiadás – 2017-ben és 2021-ben megjelent
az Emma évszázadai című kötetben

ISBN 978-615-128-105-5

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Az első kiadások szövegét szerkesztette
Pereszlényi Helga és V. Detre Zsuzsa

A szöveget gondozta Ligeti Szilvia, Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes.

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,

www.booklove.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Szüleimnek

I. RÉSZ

Első fejezet

1950–1953

Éva a tükör előtt ült a veszprémi színház elegáns, bár a nappali verőfényben kissé kopottnak tűnő öltözőjében, és elgondolkodva, összeráncolt szemöldökkel nézegette magát. A szeme fáradt volt, de szerencsére más jele nem volt a nehéz napoknak, amelyeket mostanában át kellett élniük. A színpadon nem mutathatta, hogy fásult vagy elkeseredett, és ez a bravúr – úgy érezte – sikerült is neki. Hullámos, mézszínű fürtjeivel, csillogó kék szemével, mosolygós, vidám arcával és persze kedves, még mindig kislányos, tiszta hangjával a közönségnek is szerzett így néhány boldog percet, és a nevető arcok látványa őt is mindig felvidította. Egész nyáron a Mágnás Miska című operettből adtak elő dalokat és jeleneteket kis, vidéki színházakban és iskolai színpadokon, és a produkciót mindig óriási érdeklődés kísérte. Közkívánatra mindig más népszerű dalokat is elénekeltek, régi, úgynevezett „polgári” operettekből, holott tudták, hogy ezt a helyi hatalmasságok nem nézik jó szemmel. Volt, amikor a párttitkár és a sleppje tüntetőleg ki is vonult a Csárdáskirálynő vagy a Víg özvegy egy-egy dalának hallatán. Legtöbbször azonban semmi sem történt egy ilyen „provokáció” esetén. Valójában – a színészek így sejtették, és egymás között cinkosan mosolyogva suttogták is – ezek a félművelt vagy teljesen műveletlen fickók is ugyanúgy élvezték az előadást, mint a közönség többi tagja, és ha csak ímmel-ámmal tapsoltak is, eltűrték a régi világ hangulatát idéző, „burzsoá” dalokat.

A nyár azonban a vége felé közeledett, és Éváék társulata hazafelé készülődött a két hónapos haknikörút befejeztével. Az asszony már nagyon örült ennek. Hiányzott neki a férje, a mindig nyugodt, halk szavú, de erőt sugárzó Lajos, idősödő szülei és elsősorban ötéves fiacskája, Jancsika. Évát tavaly leszerződtették a Vígszínházhoz, így nyugodtan várhatta az új évadot. Persze jól tudta, hogy komolyabb feladatot nem fognak rábízni. Minden színész vágyáról: egy filmszerepről pedig szó sem lehetett. Sem a külseje, sem a habitusa nem illett bele az akkoriban „divatos” munkásnőeszménybe. Az ártatlan, butácska szerepekből, amelyek talán a nemrégiben letűnt világban vártak volna rá, már amúgy is kiöregedett. De legalább igényt tartottak rá, a családi háttere ellenére – ez akkoriban nagy szó volt.

Kóthayékat a mostanra teljhatalmat gyakorló kommunisták egyelőre viszonylag békén hagyták. Persze, néha – csak hogy tudják, hol a helyük – becitálták valamennyiüket (különösen Gábort, Éva édesapját és Lajost) az ÁVH hírhedt Andrássy úti székházába, ahol azonban nem bántották őket, sőt gyakran hozzájuk sem szóltak, csak „álltatták” őket, gyakran egész éjszaka, majd se szó, se beszéd, hazaengedték a családjukhoz. A bennük lévő szorongást és bizonytalanságot akarták ezzel fokozni, ami sikerült is. Néha őrjítő volt, hogy fogalmuk sem volt, mit akarnak tőlük, és hogy vajon most sem fog a hajuk szála sem görbülni, vagy ezúttal másképp lesz. Az őket otthon álmatlanul váró asszonyok is megszenvedték ezeket a „csengőfrászos” éjszakákat.

Mindenki sejtette, hogy részben Tamásnak, Éva legidősebb bátyjának köszönhették azt, hogy eddig nem esett bántódásuk. Tamás mára a párt oszlopos tagja lett. Őrá is gyanakodva tekintettek persze, és folyamatosan megfigyelték, hiszen „a vér nem válik vízzé”, a híres sebész főorvos és kórházigazgató azonban semmi okot nem adott a panaszra. Túlságosan aktívan nem politizált ugyan, inkább került minden konfliktust, és a családjával is csak óvatosan tartotta a kapcsolatot. A háttérből azonban – remek ismeretségei révén – mindig megpróbált segíteni nekik. Sőt, egy alkalommal még Éva halott első férjének, Janinak az öreg édesanyján is segített. Kalmárékat, akik viszonylag jómódú gazdáknak számítottak, kuláklistára tették, és szörnyen meghurcolták a falujukban. Az egyetlen fiuk halála miatt már amúgy is lesújtott idős emberektől mindenüket elvették, és ráadásul a nevüket kiírták egy szégyentáblára a falu kellős közepén. Az öreg Kalmár János ezt már nem tudta elviselni: egy nap felakasztva találták meg az istállóban. Felesége, a mélyen vallásos, egyszerű parasztasszony belebetegedett ebbe, és ekkor Tamás segített abban, hogy bekerüljön a Margit Kórházba. Szegény asszony néhány hónapon belül maga is meghalt, de az utolsó napjáig hálás volt Évának és Tamásnak, hogy a halála előtt nem maradt teljesen magára ebben a pokoli, elfajzott világban. A kis unokáját, Jancsikát is gyakran láthatta így, aki a háborúban elesett fiára emlékeztette. Éva kíméletből nem mondta meg neki, hogy a fiúcska valójában az ő édesapjának, Gábornak a szakasztott mása.

A szülőknek Tamás kétszínű viselkedése óriási csalódás volt. Megértették ugyan, hogy miért próbál mindenáron alkalmazkodni az új rendszerhez, ám az nagyon rosszulesett nekik, hogy a karrierje érdekében így elhanyagolja őket. Mintha szégyellné, hogy ők nevelték fel – az egykori „horthysta” államtitkár és a „reakciós” írónő! Az is fájt nekik, hogy így csak ritkán láthatták a menyüket, Paulát (aki azóta főnővér lett a férje kórházában) és két tízesztendős, csinos, vidám, szőke kisfiukat, akik – ikrek lévén – még mindig olyan egyformák voltak, mint két tojás, és akikért a kis unokatestvérük, Jancsika tiszta szívéből rajongott. A lelkük mélyén Emma és Gábor abban bíztak, hogy ha túlságosan elmérgesedne a helyzet, legidősebb fiuk azért nem tagadná meg őket teljesen. Ám ebben sajnos nem lehettek biztosak. Tamásnak túl sok veszítenivalója volt.

Tőle tudták meg két évvel ezelőtt az igazságot Péterről, második fiukról is. Pétert negyvenötben kivégezték nyilas- és németbarát múltja miatt, és a családja – bár mélyen gyászolta a jóképű, szőke fiatalembert – nem igazán emlegette őt. Magukban szégyenkeztek, hogy valaki közülük ilyen tévútra lépett, és hogy olyan borzalmas eszmék oltárán áldozta fel végül az életét. Három hosszú évig szenvedtek ezektől a gondolatoktól, és egymás között soha még csak ki sem ejtették Péter nevét.

Egy nap aztán, negyvennyolcban, az úgynevezett „fordulat évében” Tamást a kórházban meglátogatta egykori szeretője, Karvalyné, és beszámolt neki az öccse hőstettéről. A szép Olgáról a fiú annak idején nem tudta, hogy zsidó – a nő nem volt különösebben vallásos, és a származásának sem tulajdonított nagy jelentőséget. A sors azonban úgy hozta, hogy negyvennégyben ő is bekerült a hetedik kerületi lezárt gettóba, és innen Tamás öccse, Péter mentette ki. A családnak sokáig sejtelme sem volt Péter utolsó jó cselekedetéről, amivel megpróbált jóvátenni mindent. Az egykori cselédjük, Stefi segített a fiúnak, akit azután az orosz orvlövészek meggyilkoltak. Így senki sem tudott arról, hogy Péter a legszörnyűbb vészkorszakban zsidókat mentett meg – tizenhárom embert. Ő maga ezt soha egy szóval sem említette. A háború utolsó napjaiban megadta magát a kommunistáknak, és régi ellenségüket, Zách Istvánt is a kezükre juttatta. Talán megmenekülhetett volna, de Éva sejtette, hogy Péter szándékosan nem mentegette magát. A fiú nyilvánvalóan meg akart halni. Még ma is könnyek gyűltek a szemébe, mikor erre gondolt.

A szülők teljesen összetörtek, mikor Tamástól megtudták, valójában mi történt. Egyrészt újra átélték a gyászt, amit ekkorra az idő már némileg eltompított a szívükben. Péter megmenekülhetett volna, és ma is élhetne! Ám másrészt meg is könnyebbültek: kiderült, hogy a fiuk mégsem volt olyan elvetemült – sőt, valójában hős volt, és ők végre büszkék lehettek rá. Kiderült, hogy Emma egy ideje már a fiúról szóló könyvön dolgozott. Lassan ment a munka, mivel a téma nehéz volt az édesanyának. Így akart azonban vezekelni gyermeke bűneiért – amellett a saját fájdalmát is kiírhatta magából, akár az előző, férjéről és édesanyjáról szóló könyvében. Az asszony regényei az idő múlásával egyre komorabbak lettek – nyoma sem volt már az első novelláskötetek és mesekönyvek könnyed stílusának. Most azonban újra át kellett értékelnie, és ebből kifolyólag újrafogalmaznia mindent. Éva gyakran hallotta édesanyja halk zokogását, amint a szobájába húzódva a fia történetét írta – vagy átírta. Pedig nem is reménykedhetett benne, hogy kiadják: réges-régi ártatlan regényei vagy meséi sem jelenhettek meg többé, sőt a boltokban vagy a könyvtárakban még meglévő példányokat is száműzték a polcokról.

Az édesapa, Gábor nagyon megrendült, mikor megtudta a fiáról az igazságot. Ő volt az, aki leginkább elítélte Péter eszméit és cselekedeteit, és soha nem keresett mentséget rájuk. A fiú halálakor magába roskadt, és hónapokig a szavát is alig lehetett venni. Sírni azonban egyszer sem sírt. Tamás beszámolója után viszont szó nélkül felállt az asztaltól, félrevonult, és végre megsiratta gyermekét, akit egész életében félreismert, és akivel soha nem találta meg a közös hangot. Talán ha többször megpróbálta volna! Ha nem mondott volna le róla végleg! Most már késő volt. Örökre elveszítette őt. Mégis, furcsa módon, Emmával együtt úgy érezték, hogy egy kicsit mintha vissza is kapták volna Pétert. Legalább már beszélni tudtak róla. Gyakran emlegették gyerekkori csínytevéseit, vagy egy-egy mulatságos mondatát. Jancsikának is meséltek róla: a kisfiú életében először ekkor hallott erről a nagybátyjáról. Tágra nyílt szemmel szinte itta magába a nagymamája és a nagypapája szavait a szép, erős és büszke hősről, és gyermeki lelkesedéssel megfogadta, hogy ha majd egyszer fia lesz, Péternek fogják hívni.

Öcsinek, Éva legkisebb bátyjának is megírták Péter történetét, ő azonban egy szóval sem válaszolt erre a levélre. Pedig egyébként rendszeresen leveleztek, és a Párizsban élő sikeres festő csomagokat is gyakran küldött a családjának. Úgy tűnt azonban, hogy Péternek soha nem lesz képes megbocsátani. Őt hibáztatta egykori nagy szerelme, Klári haláláért, és a szemében ezt semmi sem tudta jóvátenni. Öcsi, azaz Gabriel Cothé különben egy évvel azelőtt megházasodott, és a felesége most gyermeket várt. Az asszony, Jeanne, bájos, barna hajú, óriási barna szemű törékeny teremtés volt, maga is festő, szív alakú, komoly és átszellemült arccal – Éva és Emma jelentőségteljes pillantást vetettek egymásra, mikor a fiú annak idején elküldte nekik a menyasszonya fotóját. A lány ugyanis rendkívüli módon hasonlított Klárira. Mégis – örültek neki, hogy Öcsi végül megpróbált továbblépni: társat talált magának, és végre családot is alapított. Csak az bántotta őket, hogy valószínűleg a közeljövőben nem lesz alkalmuk találkozni. Öcsi szívesen hazalátogatott volna, Éva azonban egy levelében lebeszélte őt erről. Veszélyes lett volna számukra ez a látogatás – ha Öcsi meg is úszta volna szárazon (őt bizonyára nem merték volna bántani), elutazása után biztosan elővették volna a családját. Így is volt elég bajuk! Arra kérte hát a bátyját, hogy várjanak egy kicsit. Talán nemsokára jobb lesz a helyzet: hosszú távon nem lehet egy ilyen fojtogató diktatúrát fenntartani – különösen itt, ebben a lelke mélyén mindig is rebellis országban.

Éva nagyot sóhajtott, majd a kisasztalon fekvő táskájából előhúzott egy ütött-kopott, bőrkötéses könyvet. Kinyitotta, elővett egy töltőtollat, és írni kezdett.

1950. augusztus 25.

Nemsokára otthon leszek – végre! De előtte még leugrom Körtvélyesre, ha már ilyen közel vagyok hozzá. A többiek nem számítanak rá, így alaposan meg fogom lepni őket. Jancsika ott van Anyával és Apával, valamint Süti kutyával. Még néhány napig, hiszen úgy beszéltük meg, hogy mire hazamegyek, szeptember elejére, már ők is otthon lesznek. Így aztán majd együtt utazhatunk haza. Előtte pedig, ha akarnak, eljöhetnek ide megnézni az előadást, ami ezen a nyáron az utolsó lesz. Jancsika úgyis régóta ezért nyaggatott, és Anyáéknak sem árt egy kis kikapcsolódás. Ki tudja, mi vár minket odahaza, Budapesten.

Valaki megint virágokat küldött. A többiek szerint egy titkos imádóm, és folyton ezzel ugratnak. Egypár hónapig, a turné során elmaradoztak a csokrok, ám most újra az öltözőbe küldött egyet valaki a nevemre. Vörös rózsákat. Üzenet nincs mellette. Sejtem, ki küldheti, mivel ilyenkor mindig látok egy fiatal, ÁVH-egyenruhás fickót a művészbejárónál, aki engem bámul. Elég jóképű, sima arcú, szemtelen tekintetű. Mindig úgy teszek, mintha észre sem venném, de megvallom őszintén, tartok tőle. Mi a csudát akarhat? Egyébként is, tisztában lehet vele, hogy férjes asszony vagyok, hiszen ezt mindenki tudja rólam. Talán valami csapda. De ha nem is az, nekem akkor is rossz érzéseim vannak vele kapcsolatban. Tudom, hogy nem lesz jó vége.

Éva újra felsóhajtott, majd gondosan eltette a naplót. Egy darabig elgondolkodva nézte a tükör előtti vázában pompázó gyönyörű rózsacsokrot. A virágok mintha gúnyosan mosolyogtak volna rá, és még az illatuk is irritálta az asszonyt. Felállt, határozott mozdulattal megfogta a csokrot, és az ajtó melletti szemeteskosárba hajította. Ebben a pillanatban belépett az egyik kollégája, és egy pillanatig döbbenten nézett a pórul járt rózsákra. Ám végül nem szólt. Évára nézett, és a szemében aggodalom ült.

– Telefonon keresnek, Éva – mondta végül. – Azt hiszem, a férjed az.

Éva reszkető lábbal sietett a folyosón lévő ormótlan, fekete telefonhoz. A szíve a torkában dobogott. Úristen, mi történhetett! Felvette a félretett kagylót.

– Lajos! – szólt bele. – Mi történt? Valami baj van?

– Haza kellene jönnöd, ha tudsz, drágám – hallotta a férje tompán csengő hangját, amit még a rossz, recsegő vonal is torzított –, Dezsővel van gond. Minden jel arra mutat, hogy haldoklik szegény…

Kópiás Tibor nagyon szerette a szőke nőket. Ez volt a gyengéje. Hiszen ezért is volt együtt Varga elvtársnővel, a szép Erzsivel. Aki csak egy kívülálló szemlélő szemében tűnhetett jéghidegnek – Kópiás nagyon jól tudta, valójában milyen tüzes teremtés. A férfi szélesen elvigyorodott, amikor erre gondolt. Ha tudnák, hogy a rettegett, szívtelen, fagyos tekintetű ÁVH-s főtiszt micsoda szenvedélyes szerető, bizony leesne az álluk. Ám ezt csak egyedül Kópiás Tibor tudta. A férfi tisztában volt vele, hogy Erzsi hűséges hozzá. Ha klasszikus értelemben nem is volt szerelmes őbelé, szexuálisan a hatalmában tartotta. Tíz évvel volt fiatalabb a nőnél, meglehetősen jóképű, barna hajú, sima arcú, kisfiús mosolyú férfi. Zöldeskék szemét hosszú, barna szempillák árnyékolták, amelyek ártatlan, sőt naiv külsőt kölcsönöztek neki. Ám valójában rendkívül cinikus, gátlástalan és erkölcstelen fickó volt, aki tudta, hogy kiváltságos helyzete folytán az égvilágon mindent megkaphat. Az ÁVH-ban megbecsülték a magafajtájúakat, hiszen ebben a szervezetben éppen ilyen emberekre volt szükség. Kópiás az úgynevezett „cigis ávós” volt: vagyis a vallatások során a verésben ő nem vett részt, hanem csak mikor a „botos ávós” egy időre elhagyta a helyiséget, csak a szünetekben jelent meg, és jóindulatúan cigarettával kínálta a szerencsétlen, megkínzott áldozatokat, majd kedvesen „a saját érdekükben” mindent kiszedett belőlük. Élvezte, ahogyan ezek az emberek bizalommal, sőt hálával tekintettek rá csak azért, mert fizikailag nem bántotta őket. Magában mulatott rajtuk. Ahogyan Erzsin is. A nőtől még az elvtársai is rettegtek, olyan kiszámíthatatlan, ravasz és engesztelhetetlen volt. Kópiás azonban tudta, hogy az ő vonzerejének nem tud ellenállni. A híres, jéghideg Varga elvtársnő a lábai előtt hevert! Még azt is elnézte neki, hogy hébe-hóba megcsalta. Hiszen nem voltak házasok, nem fogadtak egymásnak örök hűséget.

Most azonban más volt a helyzet. Kópiás elkomorodott, és elnyomta a cigarettáját. Ha a legújabb nőügyéről Erzsi tudomást szerez, azt nem fogja csak úgy lenyelni. A férfi ugyanis nem másra vetett szemet, mint a gyönyörű, bájos – és szőke – Kóthay Évára. A tavalyi szilveszteri zenés műsorban látta őt, ahová Erzsivel mentek el, és rögtön felfigyelt rá. Azt is észrevette azonban, hogy Erzsi valahonnan ismeri a színésznőt, és hogy egyáltalán nem tetszik neki, hogy a belügyeseknek tartott exkluzív műsorban szerepel.

– Mit keres itt ez az ostoba kis burzsuj szajha? – mormolta a nő, mire Kópiás meglepetten nézett rá.

– Ismered? – kérdezte.

Erzsi ekkor ránézett, és mintha észbe kapott volna, megrázta a fejét.

– Csak látásból – mondta gyorsan –, de a családját jól ismerem. Régen börtönben lenne a helyük. Ha rajtam múlna…

Kópiás ekkor nem feszegette tovább a témát, és azt jobbnak látta elhallgatni, hogy Éva nagyon megtetszett neki, valamint hogy szokása szerint addig nem fog nyugodni, amíg meg nem kapja. A férfinak volt már színésznő kedvese, és tudta, hogyan kell velük bánni. Néhány szép virágcsokorral mindent el lehet érni náluk. Legalábbis eddig azt hitte. Éva azonban nem volt egyszerű eset. Kópiás figyeltette őt, és jól tudta, hogy a nő hűséges a férjéhez – előadás után mindig azonnal hazasietett hozzá és a kisfiához. Az is előfordult, hogy a férj – aki orvos volt, akárcsak Éva apja – elé jött a színházba, és együtt mentek haza. Kópiás gyönyörű rózsacsokrait soha nem vitte magával. Valószínűleg mind kidobta. Mikor a kijáratnál megvárta, soha nem vett róla tudomást – még csak egy pillantásra sem méltatta. A férfit ez mérhetetlenül bosszantotta. „Sebaj – gondolta –, úgyis az enyém leszel, szépségem, előbb vagy utóbb.”

Most hirtelen eszébe jutott valami, és ettől felegyenesedett a székében. Visszaidézte Erzsi szavait: „Régen a börtönben lenne a helyük.” Vajon kire gondolt: A szülőkre? Vagy a férjre? Hiszen ez az ő szempontjából teljesen mindegy is. Kópiás arca újra felderült, és újabb cigarettára gyújtott. Elhatározta, hogy aznap este a szép rózsadombi villában kikérdezi Erzsit Kóthayékról. Akkor ott, a színházban ugyan nem bizonyult valami közlékenynek, ám Tibornak megvolt rá a módszere – elsősorban a személyes varázsa –, hogy megoldja az emberek nyelvét.

Éva halkan sírdogált, miközben Lajos egy gödröt ásott a kert legtávolabbi sarkában. Mellettük hevert a matuzsálemi kort megélt Dezső macska kihűlt teste egy törülközőbe csavarva. Éva ragaszkodott hozzá, hogy a szép, puha kelmében temessék el az öreg kandúrt, és ne valami ócska rongyba tekerve.

– Dezső megérdemli! – jelentette ki, mire Lajos csak bólintott.

Miután gyengéden beletette a tetemet a gödörbe, majd elhantolta, odalépett a feleségéhez, és a vállára tette a kezét.

– No, ne sírj már! – mondta gyengéden. – Igazán szép élete volt.

Éva erre megtörölte a szemét, az orrát, és abbahagyta a sírást. Igen, ez igaz. Mint ahogy a halála is szép és fájdalommentes volt. Nem is elsősorban ezért sírt. Dezsőt még annak idején, közvetlenül a háború után Öcsitől kapta. A hatalmas kandúr egykor Klárié volt, és Évával az első pillanatban megszerették egymást. Most, hogy meghalt, újra elveszítettek valamit, ami a múlthoz kötötte őket. A jelen pedig egyre sivárabb volt. Ám Éva összeszedte magát: nemsokára hazaérkeznek a szülei és Jancsika a Balatonról. Nem szabad, hogy kisírt szemmel lássák. Különben is, addig még négyszemközt beszélni akar Lajossal. Elhatározta, hogy beszámol neki a titokzatos rózsacsokrokról és a fiatal férfiról, aki valószínűleg küldözgette őket. Azt is látta, hogy a férje egy ideje valamit forgat a fejében, és sejtette, hogy Lajos is alig várja, hogy megoszthassa vele a tervét.

– Igen, én már rég börtönbe juttattam volna őket – sziszegte Erzsi összeszorított foggal, miközben Kópiással egymás mellett hanyatt feküdtek az ágyban. Világoskék szemében ijesztő fények villogtak –, de ott van az az átkozott fiuk, az orvos. Azért néha berángatom őket, csak hogy ne tudjanak nyugodtan aludni éjszaka. Persze fogalmuk sincs róla, hogy én állok az akciók mögött. A dokinak viszont sajnos remek kapcsolatai vannak, a szervezetben is. Csopaki elvtársat is ő műtötte nemrég, soron kívül, és az a sötét idióta most hálás neki. Igaz is – hirtelen felült, és Tibor felé fordult –, képzeld, valamikor szerelmes volt belém.

– A Csopaki? – kérdezte Kópiás döbbenten. A kopasz, alacsony ávós tiszt a közvetlen felettesük volt.

Erzsi elnevette magát. Ilyenkor ugyanolyan csengő volt a hangja, mint fiatal lány korában.

– Dehogy, te hülye! Az orvos.

– Kóthay Tamás? – kérdezte Kópiás, aki ettől még jobban meglepődött.

– Igen, ő – mondta Erzsi, és egy cigarettára gyújtva elmesélte szeretőjének a réges-régi történetet.

Másnap reggelre azonban megbánta, hogy így kitárulkozott. Ez az átkozott Tibor a behízelgő modorával! Az ágyban ülve rosszkedvűen figyelte a borotválkozó férfit, aki vidáman fütyörészett.

– Mi a fenét akarsz te Kóthayéktól? – kérdezte végül. – Miért foglalkoztatnak téged ennyire? Csak nem megtetszett az a szőke kis ribanc? – gyanakodva nézte Tibort, aki nem válaszolt, hanem lehajolt, és a zománcos lavórban zajosan megmosakodott. Miközben az arcát törölte, Erzsi odalépett hozzá, és kitépte a kezéből a törülközőt.

– Kérdeztem valamit! – mondta vészjóslóan.

Kópiás megjátszott felháborodással nézett rá.

– Ugyan, hogy gondolhatsz ilyet, drágám! – mondta. – Csak én is kötelességemnek érzem, hogy a reakciós elemek ellen harcoljak. Ketten pedig többre megyünk, mint te egyedül – közelebb hajolt a nőhöz. – Már van is egy ötletem. Így a kecske is jóllakik, és a káposzta is megmarad.

Erzsi átkarolta Tibor nyakát, és a szemébe nézett.

– Ebben biztos vagyok. Te vagy a legelvetemültebb gazember, akivel életemben találkoztam. Pedig már ismertem jó néhányat, elhiheted.

Két kezébe fogta a férfi fejét, és megcsókolta.

Éva végül mégsem mondta el a férjének a virágcsokros ávóssal kapcsolatos aggodalmait, annyira megdöbbent mindazon, amit a férfi előadott neki. Az édesapja régi dolgozószobájába húzódtak be, de Lajos még itt is csak suttogva mert beszélni. Mikor befejezte a mondandóját, kérdő tekintettel nézett Évára.

– Nos, mit szólsz hozzá? – kérdezte végül, mikor az asszony még egy perc elteltével sem szólalt meg.

– Amerikába? – ismételte Éva lassan, félve ejtve ki a szót. – Persze, jó lenne, de… hogyan? Mégis hogyan? És mi lesz Anyáékkal?

Lajos arca erre elborult.

– Igen, őket sajnos nem vihetjük magunkkal. De csak rá lehet őket bízni Tamásra! Egy kis idő múlva pedig, amikor már letelepedtünk, megállapodtunk, utánunk jöhetnének.

Éva ismét hallgatott egy darabig, majd lassan megcsóválta a fejét. Tudta, hogy Lajosnak élnek odakint rokonai, akik még Erdélyből menekültek egészen az óceán túlpartjára a húszas években a nyomasztó román uralom elől. Azt is tudta, hogy a férfi levelezik velük, és Lajos nagy vonalakban be is szokott számolni a történtekről. Ám – Öcsi rendszeres küldeményeivel szemben – onnan soha nem kaptak csomagot és pénzt sem. Arról pedig Évának eddig sejtelme sem volt, hogy az ottani Csíkyék egy ideje már noszogatták Lajost, hogy fiatal feleségével és nevelt fiával hagyjanak itt csapot-papot, és költözzenek ki hozzájuk, Vermontba. Ez azonban egyáltalán nem volt ilyen egyszerű. Lajos tudta ezt, és eddig ezért nem szólt Évának. Mostanra viszont belátta, hogy az itteni helyzet rövid távon nem fog jobbra fordulni, sőt! Hónapról hónapra jobban hatalmába kerítette őket a szorongás, és nem utolsósorban azért, mert egyre nagyobb nélkülözések között éltek. Lassan ugyanolyan nehezen lehetett beszerezni bizonyos élelmiszereket, mint a háború alatt. Még a jegyrendszert is újra bevezették! Éva azonban határozott volt.

– Nem, erről szó sem lehet. Túl veszélyes. Számunkra is, nem is beszélve azokról, akik itthon maradnának. Gondolod, hogy békén hagynák Anyáékat a szökésünk után? Éppen ezt írtam meg Öcsinek is: ő folyton Párizsba hív minket. Azok ott, Nyugaton nem értik, hogy itt nem egészen úgy zajlanak a dolgok, mint náluk. Nem úgy van, hogy csak gondolsz egyet, és már ki is utazol – Éva könnybe lábadt szemmel nézett Lajosra. – Igen, tudom, hogy jobb lenne. Nekünk és Jancsikának is. De nem lehet; egyelőre nem.

Lajos bólintott, majd közelebb húzódott a feleségéhez. Éva a férfi mellkasára hajtotta a fejét, és egy darabig így ültek csendben a hűvös szobában. Hamarosan éktelen lármára riadtak fel: kutyacsaholást hallottak, majd csengő gyerekkacajt.

– Anya, Apa, hazajöttünk! – kiabálta Jancsika, és már hallották is a lábai dübörgését a lépcsőn.

Éva rámosolygott Lajosra.

– Megérkeztek! – mondta halkan, majd felállt, és a karját szélesre tárva átölelte a szobába berontó kisfiát.

Lajos egész este szótlan volt, bár ez csak Évának tűnt fel. Jancsika mellett, akinek be nem állt a szája, a többiek nem nagyon jutottak szóhoz. Mikor végre újra elcsendesedett a ház, és Éva köntösben belépett a hálószobájukba, látta, hogy a férje még mindig gondterhelten a plafont bámulja. Gyorsan mellé húzódott, és vigasztalóan átölelte.

– Ne lógasd az orrod! Amíg mi itt vagyunk egymásnak, mindent túl fogunk élni. Emlékezz csak vissza a Sziklakórházra! Annál azért most jobb a helyzet.

Lajos erre eloltotta az éjjeli lámpát, megfordult, és szorosan magához ölelte Évát.

– Gyereket szeretnék tőled! – suttogta a fülébe.

Éva egész teste beleremegett a boldogságba. Igen, pontosan erre van szükségük. Egy reménysugárra ebben a kilátástalanságban. Ő már régóta szeretett volna másik gyereket: egy kisöcsöt vagy kishúgot Jancsikának, de félt a sanyarú körülményektől, a férje visszautasításától. Lajos eddig soha egy szóval sem említette, hogy ő is… Szorosan hozzásimult a férjéhez, majd szenvedélyesen csókolózni kezdtek, és Éva érezte, ahogy Lajos felhajtja a hálóingét.

Ekkor csengettek.

– Úristen! – suttogta Éva. – Ki ez ilyenkor?

Ám mikor egymásra néztek, a szemükben látszott, hogy mindketten jól tudták, kik azok.

– Megyek, kinyitom az ajtót – mondta Lajos. Már régóta nem volt cselédjük. Boriska egy évvel a háború után hazament a falujába, és azóta nem vettek fel senkit. Nem tudták volna kifizetni, és nekik már különben sem járt cseléd.

Ekkorra már Emma és Gábor is kijöttek a folyosóra, és a négy ember ijedten nézett egymásra. A csengő újra megszólalt, és ezúttal valaki már türelmetlenül dörömbölt az ajtón is.

– Jövök már! – szólt ki Lajos.

– Anya, menj be Jancsikához! – szólt oda Éva halkan Emmának, aki azonnal a gyerekszobába indult.

Mihelyt kinyílt az ajtó, az ÁVH egyenruhásai azonnal beözönlöttek a házba. Rengetegen voltak: ilyen sokan ezelőtt még soha nem jöttek. Éva rémülten közelebb húzódott az édesapjához, aki lopva megfogta a kezét, és bátorítóan megszorította.

– Átkutatjuk a házat – közölte az ávósok vezetője Lajossal, majd válaszra sem várva fejével intett a többieknek, akik erre szétspricceltek a szobákba, és elkezdtek módszeresen felforgatni mindent. Benéztek a fiókokba, elhúzták a bútorokat, leszórták a könyveket a polcokról és a ruhákat kidobálták a szekrényekből.

– Megtudhatnám, hogy mit keresnek? – kérdezte Lajos szelíden.

– Nem! – vakkantott rá a tiszt, majd vidáman fütyörészni kezdett.

– Egy kicsit halkabban, ha kérhetem – szólt rá Éva –, felébreszti a kisfiamat.

Az ávós megvonta a vállát, majd tovább fütyörészett. Éva nagyot nyelt, mire érezte, hogy az apja ismét megszorítja a kezét. Ez a söpredék! Mit képzelnek! De csak próbálják meg betenni a lábukat a gyerekszobába!

Erre azonban nem került sor. Csupán néhány perc elteltével az egyik ávós diadalmasan lépett elő Éváék hálószobájából, kezében egy köteg levéllel.

– Amerikai levelek! – kiáltotta.

– Levelezni már csak szabad – mondta Lajos még mindig ugyanazon a szelíd hangon. Ezt már egyszer végigjátszották. Bevitték őt a levelek miatt, majd miután alaposan átolvasták őket, és az égvilágon semmi gyanúsat nem találtak bennük, visszaadták mindet, őt pedig hazaengedték.

– Pofa be! – üvöltött rá az ávós, majd a tiszt felé fordult.

– Ez is ott volt – mondta, felemelve a másik kezét. Egy köteg bankó volt benne. Egy szempillantás alatt megismerték, pedig a valóságban még soha nem láttak ilyet: dollár volt.

Éva rémülten előbbre lépett. Majd Lajosra meredt, aki halálra vált arccal bámulta a pénzt, mintha csak valami gonosz látomás lenne. Mi ez? Hiszen nem lehetett ott dollár! A rokonok soha nem küldtek pénzt – erre nyomatékosan megkérték őket, mint ahogyan Öcsit is. Ha valakinél ezekben a napokban valutát találtak, az aláírta a saját halálos ítéletét. A Lajos arcára kiülő rémület is ezt tükrözte. Az ávósok csempészhették be. Az aljas gazemberek!

A tiszt önelégült arckifejezéssel Lajoshoz lépett.

– Maga most velünk jön, barátocskám! – mondta neki kéjesen, közvetlen közelről az arcába bámulva. – Majd a benti elvtársaknak szépen elmeséli, mihez akart kezdeni ezekkel a dollárokkal, maga szemét imperialista bérenc!

Még azt sem engedték meg Lajosnak, hogy felöltözzön. Miután kimentek az ajtón, Éva és Gábor egy ideig úgy bámultak utánuk, mint akiket villám sújtott. Majd Éva arra ocsúdott, hogy halk sírást hall a háta mögül. Megfordult, és Jancsikát pillantotta meg, aki a nagyanyja kezét fogva végignézte az egész jelenetet.

Éva másnap reggel még mindig a hálóingében ült a nappaliban, és lesújtva, mozdulatlanul bámult maga elé. Emma körülötte szöszmötölt: a feldúlt szobát próbálta rendbe rakni, miközben néha aggódó pillantást vetett a lányára. Egy kis idő múlva óvatosan megszólította.

– Kicsikém! Talán Tamás tudna segíteni. Ha akarod, elmegyek hozzá…

Éva az anyjára nézett. Halálsápadt volt, a szeme alatt pedig sötét karikák húzódtak, de Emma hangja mintha felrázta volna. Felállt, és megcsóválta a fejét.

– Nem, Anya. Majd én elmegyek hozzá. Ti addig vigyázzatok Jancsikára, és próbáljátok valahogy megnyugtatni.

Tamás fel-alá járkált a rendelőjében. Apától örökölte ezt az idegesítő szokását, ám Éva még soha nem érezte ilyen irritálónak, mint most. Legszívesebben rákiáltott volna, hogy hagyja abba, és üljön már le. Végül nem tette, de egy idő után Tamás enélkül is leült vele szemben, és cigarettára gyújtott. Évát is megkínálta, ám ő nem fogadta el. Így is hányingere volt, és kissé szédült az átvirrasztott éjszaka és a szorongás miatt. Tamás már telefonált ide-oda, és bár Éva nem hallotta, mit beszéltek, a bátyja arckifejezése semmi jót nem ígért. Nem mert semmit sem kérdezni tőle, csak reménykedő tekintettel nézett rá.

– Sajnálom, Évike! – szólalt meg végre Tamás. – Nem tehetek semmit. Választás elé állítottak. Vagy Apa, vagy Lajos. Vagy esetleg mind a kettő, ha sokat ugrálunk.

Éva hitetlenkedve nézte.

– Ezt meg hogy érted?

– Úgy, ahogy mondom. Apát is beviszik, ha nagyon feszegetjük a dolgot. Sőt, lehet, hogy Anyát is – Tamás Évára pillantott, de rögtön el is kapta a tekintetét. – Ezektől minden kitelik – tette hozzá halkan.

– Te már csak tudod – mondta Éva szomorúan.

Tamás elengedte a füle mellett ezt a megjegyzést.

– Nézd, Lajost valutaüzérkedéssel vádolják. Annak pedig a fele sem tréfa! Mindszenty ellen is ezt hozták fel. Örülhet, ha megússza egy életfogytiglannal.

Éva a kezébe temette az arcát.

– Istenem!

Tamás szánakozva nézte a húgát. Szegényke, már a második férjét veszíti el. Sokkal jobbat érdemelne ennél. Talán jobb lenne, ha kimennének külföldre – ő el tudná intézni. Ám rögtön elhessegette ezt a gondolatot. Éva biztosan nem hagyja el az országot, amíg a férje börtönben van. Anya pedig már ezelőtt is megmondta, hogy ő nem hajlandó innen elmenni, mivel ez a cselekedet most végleges döntés lenne: azt jelentené, hogy soha többé nem teheti be a lábát ebbe az országba.

– Menj szépen haza a kisfiadhoz! – mondta Évának gyengéden. – Írok fel neked valamit, amitől megnyugszol.

Éva megrázta a fejét.

– Köszönöm, nem kell!

Majd felállt, és még egyszer a bátyja szép, kék szemébe nézett, ami annyira hasonlított Anyáéra.

– Isten veled! – mondta, és elment.

Miután kiment, Tamás elnyomta a cigarettáját, majd felkapta a hamutálcát, és a tartalmával együtt a falhoz csapta.

1950. szeptember 5.

Kár volt Tamáshoz fordulnom. Tudhattam volna, hogy ezúttal még ő sem tud segíteni. Ez most komolyabbnak látszik, mint az eddigi zaklatások, amelyekben részünk volt, és amelyek mögött Varga Erzsit sejtjük. (Apa egy alkalommal összefutott vele az ávósszékházban. Erzsi úgy tett, mintha nem ismerte volna meg, de Apa szerint egészen biztos, hogy ő volt.) Most talán még Tamást is bajba sodortam, pedig ez egyáltalán nem állt szándékomban. Ő rendes ember, de igazi túlélő. És talán igaza is van.

Nekem viszont muszáj tennem valamit. Elhatároztam, hogy bemerészkedem az oroszlánbarlangba, és megpróbálok ott tenni valamit Lajosért. Ez az utolsó szalmaszál, amibe belekapaszkodhatom.

Éva remegve ült az Andrássy úti épület egyik kicsi, füstös irodájában. Az érkezése után ide vezették be, és azt mondták neki, hogy azonnal szólnak valakinek, az „illetékesnek”, aki foglalkozik majd az ügyével. Közben furcsán, sokatmondón, és kicsit gunyorosan néztek rá. Mintha már várták volna. Vagy lehet, hogy csak képzelődött? Anya és Apa nem helyeselték, hogy idejött, de nem is próbálták visszatartani. Úgyis tudták, hogy hiába. Éva az ölébe tette két kezét, és észrevétlenül leszorította a combjára, hogy így leplezze a reszketését.

Hirtelen nyílt az ajtó, de Éva nem fordult meg. Hallotta, hogy a belépő ávós egy pillanatra megállt, majd határozott léptekkel az előtte lévő íróasztal mögé ment. Mikor az asszony felemelte a tekintetét, és a tiszt arcába nézett, kis híján felkiáltott. Ő volt az: a sima arcú, aki a virágcsokrokat küldte. Ugyanazzal a szemtelen, kihívó tekintettel nézett rá, mint mikor az előadások után megvárta. Most azonban megváltozott a helyzet: Éva ki volt neki szolgáltatva, és látszott a fickó arcán, hogy tisztában van ezzel.

– Szabadság, elvtársnő! – mondta Évának, miközben kényelmesen helyet foglalt a műbőr fotelban. Kellemes, behízelgő hangja volt.

– Szabadság! – válaszolta Éva alig hallhatóan.

– A férje miatt van itt, ugye, jól sejtem? – folytatta Kópiás nyájas hangon, miközben ráérősen cigarettára gyújtott. Évát is megkínálta.

– Nem dohányzom – mondta az asszony, aki ekkorra kissé összeszedte magát. Felegyenesedett, és a férfi szemébe nézett.

– A férjem nem valutázott! – mondta határozottan. – Nem tudom, hogyan került a dollár a hálószobánkba, de biztos, hogy egyikünk sem tette oda. A levelek ott voltak… hiszen arról tudtak is, mindig is tudták, hogy Lajosnak amerikai rokonai vannak. Mint ahogy az én bátyámról is tudnak, aki Párizsban lakik. Frankot pedig egyáltalán nem találtak, nem igaz? Ha valóban olyan nagy valutázók lennénk, nem csak dollár került volna elő, nem gondolja?

Kópiás türelmesen hallgatta, és megértően bólogatott. Olyan jól játszotta a szerepét, hogy a szegény, kétségbeesett asszony szívében már-már feléledt a remény.

– Én hiszek magának – mondta végül, és egy kissé előbbre dőlt, mintha valami bizalmas dolgot szeretne elárulni Évának –, csakhogy az a helyzet, hogy a látszat maguk ellen szól. Sajnos. És a valutaüzérkedés nagy bűn. A legsúlyosabb aknamunka a népi demokrácia stabilitása ellen, amit nem nézhetünk el. Én sem tudom, hogyan került oda a pénz, de ott volt. Ez kétségtelen. Márpedig nem arra akar célozni, hogy a mi embereink csempészték be oda, ugye, elvtársnő?

„De igen” – gondolta Éva. Pontosan erre célzott, mivel nagyon jól tudta, hogy így is történt. Ám hangosan ezt nem mondhatta ki. A remény újra elszállt. Mi mást tehetne még? Kétségbeesetten nézett Kópiásra, és a szemébe lassan könnyek gyűltek. A férfi csak erre várt. Még közelebb hajolt Évához a keskeny asztalon keresztül, hogy az asszony a leheletét is érezte. Legszívesebben hátrahőkölt volna, de moccanni sem mert. Úgy bámult az ávós zöldeskék szemébe, mintha az hipnotizálta volna.

– Azért még nincs minden veszve. A férje ugyancsak nagy bajban van, és tudja, ha egyszer valaki a „fiúk” markába kerül… az még azt is bevallja, amit nemcsak hogy nem követett el, de amire még csak nem is gondolt. Magukkal senkinek sem kell elszámolni, ezt jól jegyezze meg! De maga, Éva, segíthet a férjének, és nem is kell sok mindent tennie. Már hosszú hónapok óta vágyom magára, szépségem. Tudta is ezt, nem igaz? Hiszen sokszor látott a színház előtt. Lám, lám, most nem hordja úgy fenn az orrát, mint akkor. Most nem néz keresztül rajtam. Nos, áll az alku? A férje nagy slamasztikában van, de én segíthetek rajta. Csakhogy nem ingyen.

Kópiás átnyúlt az asztal felett, és megfogta Éva állát. Mikor látta, hogy az asszony hagyja, kezével lassan végigsimította az arcát, a nyakát. Éva még mindig nem mozdult, levegőt is alig mert venni. Kópiás elmosolyodott.

– Jól van, ezt már szeretem, jó kislány vagy. Ne félj, megbízhatsz bennem. A férjed egy tökfilkó, de azért segítek rajta. Jó lesz így?

Éva bólintott, mire Kópiás felállt, megfogta a kezét, és magához szorította. Éva érezte, ahogy a férfi a nyakát csókolja, majd lassan kigombolja a blúzát. Behunyta a szemét, mire két könnycsepp gördült végig az arcán. Az ávós most megfogta a derekát, és egy mozdulattal az íróasztalra ültette. Bal kezével lesöpörte onnan a papírokat, miközben a jobbal már az asszony szoknyája alá nyúlt, és türelmetlenül letépte a harisnyája kapcsát, majd a bugyiját. A következő pillanatban Éva éles fájdalmat érzett, és kis híján felsikoltott, ám összeszorította a fogát, és megkapaszkodott az asztal szélében. Néhány perc múlva rájött, hogy ha egy kicsit elengedi magát, és nem szorítja görcsbe az izmait, enyhül a fájdalom. Ekkor hátradőlt, lefeküdt az asztalra, és átölelte Kópiás nyakát. A férfi hálásan suttogott a fülébe:

– Jó kislány!

Éva közben a plafont bámulta, és hirtelen az a furcsa érzése támadt, mintha elhagyta volna a testét, és kívülről szemlélné a kettősüket. Mikor Kópiás végre elengedte, kivörösödött arccal, szótlanul elrendezte zilált ruházatát, majd szó nélkül, a férfira rá sem tekintve kiment. Kópiás nem szólt utána.

Mindketten tudták, hogy vissza fog jönni.

• • •

Varga Erzsi dühös volt. Nem mondott semmit, ezért régi barátnője, mostani közvetlen beosztottja, Savanyú Kati nem is tudta, miért, azt azonban világosan látta, hogy nagy baj van. A nő egyébként jéghideg szeme most villámokat szórt, az ajkát pedig szinte pengevékonyságúra szorította össze. Az iratokkal idegesen csapkodott, a beosztottjaival pedig ingerülten, pár szavas tőmondatokban beszélt. Kati sejtette, hogy a nő megint Kópiás Tiborral veszekedett. A szervezetben senkinek sem lehettek titkai, így hát mindenki jól tudta, mi van Varga elvtársnő és Kópiás elvtárs között. Mint ahogy azt is, hogy az utóbbi időben minden bizonnyal megromlott a kapcsolatuk. Erzsi egyre gyakrabban volt feszült, ideges, és Kati tapasztalatból tudta, hogy ilyenkor jobb óvakodni tőle.

Savanyú Kati a maga részéről mélyen csalódott az új rendszerben, bár ezt természetesen a világért sem mondta volna ki. Még gondolni is félve gondolt rá. Nem volt valami okos teremtés, iskolába sem nagyon járt, hacsak nem számítjuk a háború óta elvégzett marxista–leninista ideológiai felkészítő tanfolyamokat, amelyekkel azonban alaposan megszenvedett. Mégis: azt jól látta, hogy az elmélet és a gyakorlat között óriási szakadék tátong. A munkásosztály uralomra kerülése egyáltalán nem járt együtt az életkörülményeik javulásával. Sőt, ha őszinte akart lenni – és ezért rendesen szégyellte is magát –, sokan most még rosszabbul éltek, mint a sokat kárhoztatott „Horthy-rendszer” alatt. Ó, nem mindenki, természetesen, itt voltak például a Varga Erzsi- vagy a Kópiás Tibor-félék, akiket a rendszer a tenyerén hordozott. Mindenük megvolt – éppen úgy, mint régen az arisztokratáknak vagy a gyárosoknak. A szegény ember azonban ugyanúgy nyomorgott, mint azelőtt. Maga Kati sem tartozott az igazán kiváltságosok közé, annak ellenére, hogy a rettegett és sokak által irigyelt ÁVH tagja volt. Kapott ugyan lakást, ám korántsem valami rózsadombi villát, mint a nagy hatalmú elvtársak, hanem csak egy régi polgári lakásból leválasztott kis szoba-konyhás garzont, ami azonban még így is sokkal jobb volt, mint a régi, dohos földszinti odú, ahol felnőtt. Egyébként sem nélkülözött: a kínzó élelmiszerhiány idején a párt tagjai mindig részesültek a felhalmozott készletekből, amelyekhez az egyszerű emberek nem juthattak hozzá. Kati tudta, hogy a házban emiatt összesúgtak a háta mögött, és a szívében nőttön-nőtt a keserűség.

Most is jobbnak látta, ha nem szól semmit, és úgy tett, mintha valamit lázasan keresgélne az asztalán heverő papírok között. Erzsi közben telefonált és pattogó hangon utasításokat adott a vonal másik végén őt valószínűleg megszeppenve hallgató elvtársnak. Ekkor valaki kopogtatás nélkül belépett, és Kati rögtön tudta, hogy csak Kópiás lehet az, anélkül, hogy felnézett volna. Erzsi mástól nem tűrte volna el ezt a viselkedést. A nő nem hagyta abba a telefonálást, sőt úgy tett, mintha észre sem vette volna, hogy bejött valaki. Kópiás közben leült, és mogorván biccentett Kati felé.

Erzsi végre letette a kagylót, és Kati felé fordulva, Kópiásról tudomást sem véve, kissé megenyhült hangon így szólt:

– Savanyú elvtársnő, gondolom, egyetért velem abban, hogy a férfiak mind tökkelütött barmok. Mind, kivétel nélkül. Még jó, hogy itt vagyunk mi, különben összeomlana minden ebben az átkozott kócerájban!

Kati nem tudott erre mit mondani, csak tanácstalanul és zavartan álldogált kicsi íróasztala mögött. Végül Kópiás sietett a segítségére.

– Savanyú elvtársnő, kérem, magunkra hagyna minket?

Kati megkönnyebbülten sarkon fordult, és kisietett a szobából. Kópiás elgondolkodva nézett utána, majd Erzsi felé fordult.

– Miért bízol meg ebben a nőben? Nem tetszik nekem, még a szeme sem áll jól!

Erzsi gúnyosan nézett rá.

– Ugye nem azért jöttél, hogy Savanyú Katiról beszélj velem, drágám?

– Nem, dehogy! – sóhajtott a férfi. – Beszélnünk kell, tudod jól. Tegnap este… Nos, nem voltunk olyan állapotban, hogy nyugodtan tisztázzuk a dolgainkat.

Erzsi gyilkos tekintettel nézett Tiborra. Igen, tegnap este egyikük sem volt valami jó állapotban, no de miért? Ki viselkedett aljas csúszómászó módjára? Először is, Tibornak még mindig tartott a viszonya azzal a kis ribanc Kóthay Évával, és kijelentette, hogy esze ágában sincs lemondani róla. Másodszor pedig, amikor Erzsi bejelentette, hogy terhes, úgy nézett rá, mintha arcul csapták volna. Micsoda? Terhes? Gyereke lesz tőle? Az lehetetlen! – hüledezett. Márpedig lehetséges volt, habár maga Erzsi sem gondolta volna, hogy ez bekövetkezhet. Már elmúlt negyvenéves, és sem Ulrich Ödöntől, sem más férfitól nem esett soha teherbe. Most azonban megtörtént, és a gyerek apja egyértelműen Kópiás volt. Erzsi közölte a férfival, hogy ezek után feleségül kell vennie, Tibor pedig kategorikusan kijelentette, hogy erre nem hajlandó. Hiszen ma már nem szükséges emiatt összeházasodni – így érvelt –, és nincsenek többé „zabigyerekek”. Erzsinek csak ez hiányzott! Rettenetes jelenet játszódott le közöttük, aminek a vége az lett, hogy a nő az éjszaka közepén kihajította a szeretőjét az utcára, majd a ruháit és a többi holmiját is kidobálta az ablakon.

Tibor most kialvatlan volt, és borostás, és a már sokszor jól bevált bűnbánó tekintettel nézett Erzsire.

– Igen, igen, tudom, hogy csúnyán viselkedtem. De megértheted, hogy derült égből villámcsapásként ért ez a hír. Hiszen azt mondtad, hogy nem lehet gyereked, és ezért nem is védekeztünk.

Erzsi csüggedten leült a férfival szemben. Ez igaz volt. És ha nincs a baba, esze ágában sem lett volna soha hozzámenni ehhez a gazemberhez. Az anyja sorsa, és a saját gyerekkorának az emléke azonban folyton kísértette. Nem fordulhat elő, hogy ez a gyerek is ugyanúgy nőjön fel, mint ő! Némi gondolkodás után felemelte a fejét, és Kópiásra nézett.

– Figyelj rám, Tibor! Ragaszkodom hozzá, hogy elvegyél, és ahhoz is, hogy szakíts Kóthay Évával. Amúgy nem bánom, ha nőügyeid vannak, hiszen eddig is elnéztem neked mindent. Ám nagyon jól tudod, hogy Kóthayék régi ellenségeim. Bele vagy bolondulva abba a kis szajhába, ezt is tudom. De mondok neked valamit, és jól figyelj: Csopaki megint kórházban van, és ha kidől a sorból, engem fognak kinevezni a helyére. Akkor pedig a felettesed leszek. Pokollá tudom tenni az életedet, ha akarom – sok mindent tudok rólad. Azt is tudom, hogy kémkedtél utánam, és visszaéltél azzal, hogy őszinte voltam hozzád: jelentéseket írtál arról, hogy egy előkelő családban nevelkedtem, és hogy az Operába járok. „Kispolgári szokás” – írtad. Pedig, vedd tudomásul, hogy éppenséggel nagypolgári. Csakhogy én is tudok néhány, derék kommunistához nem illő szokásodról. Virágcsokrokat küldözgetni színésznőcskéknek? Még jó, hogy a névjegyedet nem tűzted bele, te ostoba! Egy szavamba kerül, és te is a szerencsétlen Csíky Lajos mellé kerülhetsz, akkor pedig nem lesz sem Kóthay Éva, sem én. Nos, mit szólsz ehhez?

Tibor hallgatott, és próbálta megemészteni Erzsi szavait. Nagyon jól tudta, hogy amit elmondott, az nem üres fenyegetés. Lehet, hogy elvetemült gazember volt, ehhez a nőhöz képest azonban irgalmas szamaritánusnak számított. Az utóbbi időben, különösen Rajkék kivégzése óta, igencsak felforrósodott a helyzet a párton belül. Jaj volt annak, aki a kommunisták bikkfanyelvén fogalmazva a „reakció uszályába” került! Még az ÁVH-ban is nagyfokú tisztogatás zajlott le, és Kópiás ennek keretében próbált volna megszabadulni Erzsitől. A nő azonban ravaszabb volt nála, és a dolog fordítva sült el. Tudta, hogy gondolkodás nélkül eltaposná, akár egy svábbogarat, ha nemet mond. Persze, nehéz lesz lemondani Éváról, akit most már teljesen a markában érzett. A férfi természetesen nem tartotta be az ígéretét, és nem segített Csíky Lajoson. A férfit végül valutaüzérkedés miatt életfogytiglanra ítélték, és most már a recski internálótáborban volt. Évát azonban továbbra is zsarolni tudta a férje életével, és a szülei biztonságával. Időről időre némi alamizsnát is nyújtott neki, egy-egy reménysugarat – az asszony csomagot és levelet küldhetett Lajosnak, és Kópiás mindig megígérte, hogy eljuttatja hozzá. Ezt soha nem tette meg, és ezzel valószínűleg Éva is tisztában volt – mégis paradox módon minél nagyobb veszélyben volt Lajos, annál nélkülözhetetlenebb volt az ávóssal való jó kapcsolat és a férfi jóindulata. Ezért Éva soha semmit nem tagadott meg tőle. Tibor felsóhajtott, mikor erre gondolt. Úgy tűnik, ennek most vége – legalábbis egyelőre. Eldöntötte azonban, hogy végleg nem fog lemondani róla, mivel való igaz, hogy teljesen belebolondult a szép, szelíd, de mégis erős és szenvedélyes nőbe, akiről tudta, hogy megveti és gyűlöli, és aki mégis olyan odaadó és engedelmes szeretője volt.

– Jól van, drágám – mondta végül beletörődő hangon. – Elveszlek, ha ennyire ragaszkodsz hozzá. És Évával is szakítok, legalábbis ideiglenesen. De nekem is van egy feltételem: miután a gyerek megszületik, elválunk. Utána pedig mindenki megy tovább a maga útján. Rendben?

Erzsi megvetően nézett rá. Női önérzetét is sértették a férfi szavai. Micsoda alak! De ne is reménykedjen benne, hogy utána visszatérhet a szeretője karjaiba. A nőnek már készen állt a terve, amivel végleg megszabadul a gyűlölt Kóthay családtól, akik eddig egyelőre még megúszták a kitelepítést és a vagyonelkobzást. Most azonban változni fog a helyzet! Erzsinek sokkal több hatalom lesz a kezében, és ezúttal Kóthay Tamás sem tehet majd semmit, hogy megállítsa. Ám ezeket a gondolatokat nem osztotta meg Kópiással. Ezért csak megvonta a vállát, és ennyit mondott:

– Ahogy akarod. Úgysem az a vágyam, hogy melletted öregedjek meg, elhiheted.

Mikor azonban Kópiás kiment a szobából, szomorúan támasztotta a fejét a kezébe. Nagy gazember volt ez a Tibor, ám ő – sajnos – mégis szerette. Most, hogy a gyermekét hordta a szíve alatt, még jobban. Kóthay Évára pedig féltékeny volt, habár ezt magának sem vallotta volna be. Mikor rájött, hogy gyermeket vár, abban reménykedett, hogy ezzel talán magához láncolhatja Kópiást. Most már látta, hogy ez csak zsarolással sikerülhet, és így is csak ideiglenesen. De sebaj! Még megkeserüli ez a semmirekellő alak, mint ahogyan az átkozott Kóthayék is!

Éva kétségbeesett, mikor közölték vele, hogy Kópiás Tibor nem tudja fogadni. Nem ér rá – mondta az ávós, miközben elnézett a feje fölött. – És ne is jöjjön vissza. Majd üzenni fog, ha találkozni akar magával.

Éva lesújtva ült le egy padra a széles sugárút mentén, és egy darabig üres tekintettel bámult maga elé. Normális körülmények között meg kellett volna könnyebbülnie, amiért minden jel szerint Kópiás egyszerűen ráunt. Ám normális körülmények között nem is kezdett volna viszonyt vele. De mi lesz így Lajossal? Mi lesz a szüleivel? Hirtelen hányingere támadt, és a gyomrára szorította a kezét. Igen, itt volt még ez is. Most aztán kihez forduljon? „Talán Tamás tudna segíteni” – jutott eszébe, de azonnal el is vetette az ötletet. Nem lett volna képes elmondani a bátyjának, hogy gyermeket vár egy idegen férfitól, miközben a férje egy internálótáborban raboskodik. Ekkor mentő ötlete támadt: Paula! Ő mégiscsak nő, és talán megértőbb lesz vele. Éva felállt, és elindult a villamosmegálló felé. Elhatározta, hogy haladéktalanul bemegy a kórházba, és beszél Paulával.

Kóthay doktor feleségét mindenki szerette és tisztelte a Margit Kórházban, ahol már a háború idején is dolgozott, és ahol mostanra főnővér lett. Paula szerencsésnek érezte magát, amiért a férje közelében dolgozhat, habár mindketten annyira elfoglaltak voltak, hogy még így is szinte csak futólag találkoztak. Odahaza is alig beszélgettek egymással. Tamás esténként az újságjába temetkezett, Paula pedig a fiúkkal foglalkozott. Az ikrek már elmúltak tizenegy esztendősek, és remek fickókká cseperedtek. András és Balázs külsőre a szüleik keverékei voltak: szalmaszőke hajukat az édesanyjuktól, sötétkék szemüket – Emma szemét – pedig Tamástól örökölték. Vágott az eszük, mint a borotva, és rendkívül élvezték, hogy az anyjukon kívül szinte senki sem tudta őket megkülönböztetni egymástól. Gyakran még az édesapjukat is megtréfálták azzal, hogy szerepet cseréltek, az iskolában pedig komolyan meg kellett őket regulázni néhány furfangos trükkjük után. Ha külsőre szinte egymás tükörképei voltak is, a jellemük nagyon is különbözött. András szelídebb, komolyabb természet volt, Balázs pedig nagy mókamester, aki folyton rosszban törte a fejét. Tamást néha Péterre emlékeztette, azzal is, hogy a bátyját mindig belevitte a csínytevésbe, amiért később soha nem vállalta a felelősséget. A sport iránti vonzódása is Péterre emlékeztető vonás volt, bár Balázs a korszellemet követve a futballért rajongott, és mindenáron focista akart lenni. Olyan, mint Puskás Öcsi, minden magyar kisfiú első számú bálványa! András ebben is követte erősebb akaratú öccsét, habár a pályán korántsem volt olyan ügyes, mint ő. A tanulásban azonban ő ért el nagyobb sikereket. Balázs hajlamos volt elhanyagolni a kötelességét, mint ahogy arra is, hogy a szorgalma miatt kigúnyolja Andrist, és „könyvmolynak” nevezze. Akárcsak egykor Péter őt – gondolta Tamás szomorúan.

A szülők nagy bánatára az ikrek után nem született több gyermekük. Pedig nagyon szerették volna! A körülményeik is lehetővé tették volna egy harmadik gyermek kényelmes felnevelését, még úgy is, hogy a kórházi munka sok idejüket igénybe vette. A gyermek azonban sehogyan sem akart megérkezni, és Paula már lassan le is mondott róla.

Az asszony szíve összeszorult, mikor meglátta belépni a kórházi szobájába a sógornőjét, és egyúttal bűntudatot is érzett. Évike egykor olyan ragyogó, vidám és magabiztos kis teremtés volt – Paula fájó szívvel idézte fel az esküvőjük napját, amikor koszorúslányként még őt, a menyasszonyt is elhomályosította. Ma azonban már csak árnyéka volt régi önmagának. Még mindig szép volt, de ez a szépség valahogy légiesebb, törékenyebb és sebzettebb volt. Az arca milyen beesett és szomorú, szép, hullámos szőke hajából pedig eltűntek a régi loknik: manapság egyszerűen hátrafésülte a homlokán, majd egy pánttal átfogta. A ruhája is egyszerű, szinte szegényes volt, bár ízléses és tiszta. Talán többet kellene törődniük vele – gondolta Paula –, hiszen Éváékhoz képest ők szinte kiváltságos helyzetben voltak. Tamással soha nem beszéltek erről, de Paula jól tudta, hogy a férjét is folyton emészti a lelkiismeret-furdalás a családja miatt. Amit lehetett, megtették – ezzel nyugtatták magukat. Most is előzékenyen fogadta Évát, leültette, és megkínálta teával, süteménnyel. Éva azonban nem fogadta el. Azt mondta, nem érzi jól magát. Majd belefogott a mondanivalójába. Paulának pedig a lélegzete is elakadt, miközben hallgatta.

– Valóban ezt akarod? – kérdezte végül, miután Éva elhallgatott. – El akarod vetetni?

Éva ekkor már zokogott.

– Nem bírom megszülni! – mondta kétségbeesetten. – Értsd meg, kérlek, egyszerűen nem tudnám szeretni. Még csak nem is arról van szó, hogy megerőszakoltak, hanem annál is rosszabb: megzsaroltak, megaláztak és kihasználtak. Ez a gyerek mindig erre emlékeztetne. Nem bírom megszülni! Most még nem késő, hogy megszabaduljak tőle, tudom. Segítesz, ugye? – könyörgő tekintettel nézett Paulára.

– Az a… férfi tudja? – kérdezte Paula.

Éva megrázta a fejét.

– Nem. Éppen ma akartam neki elmondani, és meg szerettem volna kérni, hogy segítsen. Ám úgy tűnik, többé nem kíváncsi rám.

Paula nyugtalanul fészkelődni kezdett.

– De azt tudod, hogy ez tilos! És veszélyes is. Nagy bajba kerülhetsz. Még meg is halhatsz. Akkor pedig nekem végem – tette hozzá, bár ezért rögtön elszégyellte magát.

– Igen, tudom – mondta Éva halkan. Mindenki jól tudta, hogy az egészségügyi miniszter, az egykori szövőnő, Ratkó Anna betiltotta az abortusz gyakorlatát, ami a háború után mindennapos volt. Akkoriban a szovjet katonák által megerőszakolt lányok és asszonyok így szabadultak meg nemkívánatos terhüktől. Most azonban a politika célja az lett, hogy minél több gyerek szülessen: mindegy volt, hogy törvényes vagy törvénytelen úton.

– De biztosan van rá mód valahogyan – folytatta reménykedve. – Nem én vagyok az egyetlen, aki…

– Majd meglátom, mit tehetek – mondta Paula gyorsan. Elhatározta, hogy segít Évának, még ha ez ellentétben áll is a meggyőződésével és az erkölcsi értékrendjével. Soha nem tudta megérteni, egy nő hogyan akarhat megszabadulni egy benne növekvő kis élettől. Most azonban más volt a helyzet, és női szíve együttérzett szép kis sógornőjével. Ennek a gyereknek nem szabad a világra jönnie! Azonkívül kicsit hibásnak is érezte magukat abban, hogy Évike ilyen helyzetbe került. Úgy döntött, hogy nem szól Tamásnak, hanem maga veszi a kezébe a dolgokat.

Éva kinyitotta a szemét, és Anya föléje hajoló aggódó arcát látta. Mögötte és körülötte minden fehér volt. Éva lassan megértette, hogy kórházban van.

Az elmúlt egy nap eseményeiből szinte alig emlékezett valamire. A képek és hangok összefolytak, és erősen koncentrálnia kellett, hogy össze tudja rakni őket. Emlékezett egy külvárosi kertes házra, ahová Paula kísérte el, és arra is, mennyire rettegett. A középkorú, fekete hajú, bajuszos nő, aki fogadta őket, nem szaporította a szót, hanem azonnal itatott vele valamit, majd bekísérte egy kicsi, elsötétített szobába, ahol felkapcsolta a villanyt, amire bántó világosság öntött el mindent. A félelmetes fémtárgyakat is a fehér lepedővel letakart asztal mellett, bár ezt Éva már csak homályosan tudta visszaidézni. Hatni kezdett a szer, és lassan elbódult – máskülönben a látvány hatására talán elmenekült volna.

Ezután másra nem emlékezett. A következő emlékkép már otthon volt. Paula hazakísérte, és Anyának azt mondták, hogy ellátogatott hozzájuk, és ott rosszul lett. Anyán látszott, hogy furcsállja a dolgot, de nem szólt semmit, csak bekísérte Évát a szobájába, és lefektette. Apa és Jancsika szerencsére nem voltak otthon: a kutyát sétáltatták.

Évának egy óra elteltével egyre nagyobb fájdalmai lettek, és ahogy kezdett megszűnni a bódítószer hatása, úgy érezte, hogy ki kell mennie a vécére. A folyosón azonban összeesett, és érezte, hogy elönti a vér. Anya sikoltását hallotta, és utána ismét elsötétült minden.

– Magához tért! – szólalt meg Anya, a szoba egy távolabbi sarka felé fordítva a fejét. Éva fekvő helyzetéből nem láthatta, ki van még ott, de hallotta, hogy valaki az ágya másik oldalához lép. Mikor odafordult, Tamás arcát látta meg. A bátyja a kezét a homlokára tette, mire Éva behunyta a szemét.

– Hogy vagy, Évike? – kérdezte Tamás gyengéden, mire Éva halkan zokogni kezdett.

Anya és Tamás ijedten egymásra néztek. Nem szabadna sírnia – csak megerőlteti magát.

– Jól van, kicsikém! – mondta Anya, és az ágy szélére ülve az ölébe húzta a lánya fejét. – Nincs semmi baj, itt jó helyen vagy!

Éva lassan lecsillapodott, és Tamásra nézett.

– Most mi lesz? – kérdezte alig hallhatóan.

– Semmi – mondta Tamás –, rendbe fogsz jönni. Anyának igaza van, itt jó kezekben vagy. Nem úgy, mint…

– Tamás! – szólt rá Anya, mire a férfi elhallgatott. Az első ijedtség elmúltával orvosként, testvérként és apaként is egyre dühösebb lett: Paulára, Évára és legfőképp arra a sarlatánra… Paulának már meg is mondta a magáét, Éva azonban olyan szívszorító látványt nyújtott, ahogy halálsápadtan, hatalmasra nyílt, rémült kék szemmel feküdt az ágyon, hogy inkább lenyelte a nyelve hegyén lévő szemrehányó szavakat. Most az a legfontosabb, hogy senki ne tudja meg, mi történt. Apának és Jancsikának azt mondták, hogy Évát autóbaleset érte. Apa azonnal ide akart jönni, de valahogyan lebeszélték róla. Paula elment hozzájuk az ikrekkel, és vállalta, hogy megpróbálja megnyugtatni. Tamás tudta, hogy az asszony most rettenetesen érzi magát: veszélybe sodorta Évike életét és a saját biztonságukat is. Ám szerencse volt a szerencsétlenségben, hogy Éva – bár sok vért vesztett – még időben kórházba került, és segíteni tudtak rajta. Fel fog épülni, legalábbis fizikailag. Gyereke azonban nem lehet többé. Tamás úgy döntött, hogy ezt még ráér megtudni.

Még egyszer megsimította Éva homlokát.

– Nekem most mennem kell. Anya itt marad melletted.

Mikor kiment, Éva az édesanyjára nézett.

– Akkor már ti is tudjátok… – kezdte, de Emma félbeszakította.

– Csss, most ne beszélj. Csak nyugodj meg, és pihenj. Ne félj, csak Paula tudja, Tamás és én. Mi pedig nem mondjuk el senkinek.

– Azt, hogy kitől volt… – folytatta Éva reszkető hangon, de Emma ezt a mondatot sem engedte befejezni.

– Majd elmondod, ha akarod. Most az a legfontosabb, hogy meggyógyulj. Aludj egyet! Apád már alig várja, hogy bejöhessen, de nem akarom, hogy ilyen állapotban lásson.

Éva engedelmesen behunyta a szemét, habár azt hitte, hogy nem lesz majd képes aludni. Ám tévedett: olyan kimerült volt, hogy szinte egy szempillantás alatt mély álomba merült.

• • •

1951. június 2.

Elvették a körtvélyesi házat. Államosították, és mostantól üdülő lesz belőle. Apa szerint ez csak idő kérdése volt, és csoda, hogy eddig nem tették meg. Miután kézhez kaptuk az erről szóló határozatot, Anya azonnal felhívta Rozika nénit, és megkérte, hogy próbáljon meg néhány dolgot még elhozni onnan. Nem bútorokat vagy egyéb értékeket, hanem olyan holmikat, amik mások szemében haszontalanok, és valószínűleg úgyis csak kidobálnák őket. Fényképeket, leveleket, Apa és Öcsi régi rajzait, egyéb emlékeket. Rozika néni megígérte, és még aznap elmentek oda Pali bácsival – állítólag két nagy utazóbőröndöt telipakoltak, és Pali bácsi még egyszer visszament, hogy elhozzon néhány dolgot, ami elsőre nem fért bele a bőröndökbe.

Ezek szerint idén nem megyünk a Balatonra. Nekem nem is lenne nagy kedvem hozzá, bár Anya szerint jót tenne egy kis levegőváltozás. Annyira hálás vagyok neki, hogy nem faggatózik: úgyis tudja, hogy ha képes leszek rá, el fogom neki mondani, mi történt. Amúgy már rendbe jöttem, legalábbis ami az egészségemet illeti. A lelkemből soha nem leszek képes kitörölni a történteket.

Lajosról semmi hír. Imádkozunk érte: mostanra csak ez maradt számunkra.

Néhány nap múlva a család a szép időt kihasználva a kertben ebédelt, mikor csengettek. Mind összerezzentek erre, és ijedten néztek egymásra. Jancsika közelebb húzódott Évához, és a nő érezte, hogy a kicsi reszket. Szegényke, még nem volt hatesztendős, de már megtanulta, hogy ez az egykor oly hétköznapi hang manapság semmi jót nem jelent. Gábor felállt, és kiment kaput nyitni. Meg sem lepődött, mikor három egyenruhást pillantott meg a bejáratnál. Süti vadul megugatta őket, ám Gábor lehajolt, és csitító mozdulattal megpaskolta a kutya fejét.

– Jó napot kívánok! Mit óhajtanak? – fogadta a karhatalmistákat kifogástalan udvariassággal.

– Szabadság, elvtárs! – mondta az egyik tiszt, nyomatékosan kihangsúlyozva a kommunista köszöntést, amit Gábor szándékosan nem vett soha a szájára. – Kitelepítési véghatározatot hoztunk maguknak – Gábor felé nyújtotta a hivatalos borítékot, amit a férfi szó nélkül átvett. – Minden tudnivaló benne van, de én is elmondhatom, hogy mostantól számított negyvennyolc óra múlva visszajövünk magukért. Addigra álljanak készen.

Gábor bólintott, majd visszament a többiekhez, akik némileg megkönnyebbültek, mikor látták, hogy az ávósok elmennek.

– Mit akartak? – kérdezte Emma, aki Gábor halálra vált arcát látva már sejtette, miről lehet szó.

– Kitelepítenek – mondta Gábor színtelen hangon, és leroskadt a székére. – De ebben állítólag minden benne van. Tessék, olvasd el.

Átnyújtotta a levelet Emmának, aki a szorosan mellé húzódó Évával együtt olvasta a határozatot. Gábor közben könnybe lábadt szemmel nézte az unokáját, aki – kihasználva, hogy az anyja és a nagymamája nem rá figyelnek – lopva Süti kutyát etette a tányérjából.

A száraz, hivatalos hangú határozatban meg volt szabva, hogy mit és mennyit vihetnek magukkal, és nagyon kevés idő állt rendelkezésükre, hogy összeszedjék a legszükségesebbeket. A két nő főleg ruhákat csomagolt össze, valamint konyhai holmikat, edényeket, evőeszközöket – ki tudja, kapnak-e ott ilyesmit. Gábor néhány könyvet szedett össze – mindet nem vihették magukkal –, valamint a vázlatfüzetét, a vásznakat és a festékeit. Mostanában ismét több ideje volt festeni, rajzolni. Talán ott is lesz rá lehetősége, bár hogy hová viszik őket, arról sejtelmük sem volt. Jancsikával igyekeztek megértetni, mi történik, és a kisfiú meglepő nyugalommal fogadta a hírt. Csupán azért aggódott, hogy Sütit és a kedvenc maciját magával vihesse. Éva biztosította róla, hogy ennek semmi akadálya nem lehet, bár őszintén szólva a kutyával kapcsolatban nem volt erről meggyőződve. A levélben egy szó sem volt háziállatokról. Mégis reménykedett benne, hogy mivel úgyis vidékre mennek, ez nem lehet probléma.

Emma felhívta Tamásékat, és tárgyilagos hangon közölte velük a rossz hírt. Paula nemsokára meg is jelent náluk, és döbbenten nézte, ahogy a család egy könnycsepp nélkül, a gyakorlati tennivalókra koncentrálva búcsúzik eddigi életétől. Hogyan lehet ezt elviselni?

– Miben segíthetek? – kérdezte Emmától, aki furcsán nézett rá.

– Ha nem tudjátok ezt az egészet megakadályozni, akkor semmiben – mondta kissé éles hangon. Ám azonnal meg is bánta. Szegény Paula és Tamás, ugyan hogyan is tudnák mindezt megakadályozni! Egy ilyen könyörtelen, mindent maga alá gyűrő gépezettel szemben ők ketten semmit sem tehettek. Odalépett a menyéhez, és átölelte.

– Ne haragudj! Csak kitört belőlem a keserűség, pedig nem akartam. Viszont jobb, ha most elmész. Segíteni nem tudsz, és csak magatokat is bajba kevered. Mondd meg Tamásnak, hogy amint lehet, jelentkezünk.

Paula erre sírva elment, Emma pedig szomorúan nézett utána. Ki tudja, mikor látja legközelebb – és mikor találkozhat az unokáival, a kedves, mókás ikrekkel vagy elsőszülött fiával… Ám legalább nekik jobban megy a soruk ebben az átkozott rendszerben.

A ponyvás teherautó egy verőfényes szombati délelőttön jött értük, és vitte ki őket a holmijukkal együtt a magdolnavárosi pályaudvarra, ahonnan a kitelepítettek szerelvényei indultak, végeérhetetlen sorokban. Mikor Éva végignézett a sorsukra váró embereken, elszorult a szíve. Ezek lennének hát a „nép ellenségei”, a „fasiszták”, az „imperialista bérencek”? Csupa idős, megtört ember és kisgyermekes család. Akik még most is igyekeztek megőrizni valamit a tartásukból és a méltóságukból: sok nőn kalapot és kesztyűt látott, a gyerekek takarosak és tiszták voltak, az idős férfiak és nők körül pedig egy-egy kedves, öreg bútordarabot – fotelt, szekretert, éjjeliszekrényt – látott. Legalább ennyit próbáltak megmenteni eddigi életükből. Éva látta, hogy az ő családjuk is jól beleillik ebbe a társaságba, csak azt nem értette, hogy vajon miféle veszélyt jelenthettek ők a „népi demokráciára”. Felsóhajtott, és elhessegette ezeket a gondolatokat: legalább az életüket megkímélték, és ki tudja? Talán nem is lesz az egész olyan borzasztó.

Mikor két és fél óra múlva megérkeztek az észak-alföldi községbe, Abonymonostorba, és lekászálódtak a vonatról, a helyi kommunista hatalmasságok már várták őket azokkal a – nagyrészt „kulák” – családokkal, akiket kijelöltek a pestiek befogadására. Ezek az emberek alaposan meglepődtek, mikor meglátták, kik is ezek a „népnyúzók” és „horthysták”, akik ellen előzőleg alaposan felheccelték őket. Egy idős, tiszteletre méltó házaspár szállt le elsőként a szerelvényről. A férfi hófehér hajú, kissé görnyedt tartású, a kisebb sebhelyek ellenére nyájas arcú hetvenes úriember, az asszony pedig a kora ellenére még mindig szemrevaló teremtésnek volt mondható. Hosszú, gesztenyebarna, még alig őszülő haját laza kontyba fogta össze, kék szeme és finom vonásai pedig kedvességet és szelídséget sugároztak. Mögöttük vékony, sápadt, ám szép arcú szőke nő lépett le a vonatról, egy göndör hajú kisfiú kezét fogva. A nő nyilván a lányuk: a szeme pontosan olyan volt, mint az édesanyjáé, a kisfiú pedig szakasztott a nagyapja. Kezében egy pórázt tartott, aminek a végén egy barátságos képű vizsla követte őt. Rajtuk kívül még három családot szállítottak le a vonatról ebben a községben, de egyikük sem volt olyan, mint amire előzőleg számítottak. Ám hamar felocsúdtak ez első döbbenetükből, a helyi párttitkár pedig máris kezébe vette az ügyek intézését.

– Na, elvtársak, akkor lássuk csak, hogy is állunk – mondta fontoskodva, a kezében tartott papírokba nézve. – Kezdjük a Kóthay családdal. Négy személy: három felnőtt és egy gyerek. Maglódiéknál helyezzük el őket.

Éva körülnézett, hátha meglátja Maglódiékat, akikkel ezentúl meg kell osztaniuk a hajlékukat. Az egyik közelben álló szekérről a nevüket hallva le is kászálódott egy család: ők lehetnek azok. Éva megörült, mivel jó szándékú, derék embereknek tűntek. A középkorú házaspár elindult feléjük egy fiatal, tizenhét-tizennyolc éves fiúval, aki tátott szájjal bámulta a gyönyörű szőke asszonyt. Gábor ekkor előzékenyen hozzájuk lépett, és a kezét nyújtotta a férfinak. Miután bemutatkoztak egymásnak, Gábor rámosolygott Maglódi Sándorra, aki viszonozta ezt. A nők is mind barátságosan üdvözölték egymást, a fiatal Maglódi Sanyi pedig Jancsikához fordult.

– Milyen szép kutyád van! Hogy hívják?

– Sütinek! – mondta a kisfiú büszkén, majd felemelte a pórázt tartó kezét a nagyfiú felé. – Akarod őt vezetni?

Mindannyian felszálltak a szekérre – miután felpakolták a holmikat –, és elindultak a falu főutcáján a jövendő lakhelyük felé. Éva szíve sokkal könnyebb volt, mint bármikor a határozat kézhezvétele óta. Szerencsére, úgy tűnik, rendes emberekhez kerültek. Talán mégsem lesz az egész olyan borzasztó!

• • •

Varga Erzsi – vagyis most már Kópiás Tiborné – diadalt ült. Mikor felnyittatta az ajtóra tett pecsétet, és belépett a jól ismert Hegyalja utcai villába, karba tett kézzel, önhitten nézett körül. „Hát ezzel megvolnánk!” – gondolta elégedetten. Kóthayék soha többé nem tehetik be ide a lábukat. A fiatal ávós, aki vele jött, buzgón keresgélt valamit az aktatáskájában, majd egy köteg papírt húzott elő.

– Nos, elvtársnő, ha esetleg meg szeretné kapni a házat, ennek természetesen semmi akadálya.

Ám Erzsi megrázta a fejét.

– Nem! Nekem már van egy házam – nagyon szép ház, jó helyen, és eszem ágában sincs elköltözni onnan. Csak látni akartam ezt a villát belülről.

Az ávós néhány pillanatig értetlenkedve nézett rá, majd folytatta.

– Hát, akkor a legjobb lesz, ha valami többgyermekes családnak utaljuk ki. Igénylő van bőven, itt pedig elég sok hely van. Négy hálószoba! És micsoda bútorok! – a fejét körbeforgatta a nappaliban, és elismerően bólogatott.

Erzsi ismét a fejét csóválta.

– Nem, Szabó elvtárs, nekem már megvan a jelöltem, akinek ezt a házat szánom. Ugyan nem többgyermekes családról van szó, de az illető mindenkinél jobban megérdemli, hogy itt lakjon. Adja csak ide a papírokat!

A fiatal ávós engedelmeskedett. Ki mert volna ellenkezni Kópiásné elvtársnővel?

Miután visszatértek az Andrássy útra, Erzsi magához hívatta Savanyú Katit. Ő azonban – Erzsi legnagyobb döbbenetére – egyáltalán nem örült annyira, mint azt a nő várta volna. Egy darabig hallgatott, majd Erzsire nézett furcsa, szúrós tekintetű szemével.

– Nekem nem kell – mondta.

Erzsi meghökkent.

– Micsoda? Megőrült? Mi az, hogy nem kell?

Kati megvonta a vállát.

– Nem kell. Nem akarok odaköltözni, és kész. Köszönöm, hogy rám gondolt, elvtársnő, de jó nekem ott, ahol most vagyok. Mit kezdenék egy akkora házzal?

Erzsi bosszankodott. Milyen ostoba ez a némber! Nem fogja fel, hogy éppen ez a lényege a rendszerüknek. Elveszik a javakat a régi uralkodó osztálytól, és az eddig elnyomottak kapják meg azokat. Katit megilletné az a ház, hiszen tizenkilencben a családjával néhány hónapig lakott is már ott. De ha nem kell neki, hát az ő baja. Megvonta a vállát.

– Ahogy akarja! Majd megkapja valaki más. De ne várja, hogy ezentúl bármiben is segítsek magának. Most pedig eltávozhat!

• • •

1951. szeptember 5.

Jó néhány hónapja nem írtam már a naplóba, és azóta mintha egy örökkévalóság telt volna el. Végül is kimondhatom, hogy mostanra sikerült beilleszkednünk az abonymonostori emberek közé. A kezdeti kölcsönös gyanakvás után elfogadtak minket, és talán nem túlzás kijelenteni, hogy össze is barátkoztunk. Maglódiék meglehetősen jómódú gazdáknak számítottak a faluban – legalábbis eddig, mivel mostanra a beszolgáltatások és a padlássöprések után szinte alig maradt valamijük. Ennek ellenére rajtuk ragadt a „kulák” megbélyegzés, ami egy új, eddig ismeretlen szitokszó a magyar nyelvben.

Nos, „kulák” mivoltuknak köszönhetik, hogy minket beköltöztettek hozzájuk. A nyári konyhában helyeztek el, ami nem túl kényelmes, de tiszta és meglehetősen barátságos is. Ezenkívül itt némi magánéletünk is lehet, nem úgy, mint a többi idetelepített családnak, akiknek egy fedél alatt kell lakniuk a befogadókkal. Ebből a szempontból tehát itt kellemesebb, bár télen valószínűleg kénytelenek leszünk majd beköltözni a házba – idekint nehéz lenne megoldani a fűtést.

Ételben hiányt nem szenvedünk, mivel egész nyáron napszámosként dolgoztam az aratásnál, és terményben fizettek a munkámért. Igazán nem hittem volna, hogy ilyen jól bírom a fizikai munkát, és láttam a helybelieken is, hogy alaposan meglepődtek. Mégsem olyan ingyenélők hát ezek a pestiek! A tűző napon eltöltött sok időnek köszönhetően kifakult a hajam, és a bőröm lebarnult. Ám Jancsika és Maglódi Sanyi szerint így sokkal csinosabb vagyok, Anya szerint pedig jobban hasonlítok Péterre, mint valaha. A kezem viszont borzalmas állapotban van! Talán a világ összes krémje sem lenne elég arra, hogy újra puha legyen a bőröm. Szegény Apa! Egyik este a homlokához emelte a kezem, és valami bocsánatkérés-félét suttogott. Pedig igazán nem az ő hibája!

Egyébként Apa és Anya is nagyszerűen megtalálták itt a helyüket. Anya Maglódinénak segít a háztartásban és az állatok körül, Apa pedig Jancsikát, a többi kitelepített család gyerekeit és még néhány falusi gyereket gyűjtött maga köré, és mindenfélére (nyelvekre, rajzolni) tanítgatja őket. Néha maga is rajzol vagy fest, és az orvosi tudásának is nagy hasznát veszik a környéken. Amikor beteghez megy a faluban, mindig egy egész gyereksereg szegődik hozzá. Mindenki szereti és tiszteli a helybeliek közül – hihetetlen, hogyan képes szinte pillanatok alatt az ujja köré csavarni az embereket. Anya szerint ez mindig is jellemző volt rá, és nevetve teszi hozzá, hogy lám, annak idején még ő sem volt képes ellenállni a varázsának.

Jancsika néhány napja iskolába jár. Apa szerint jót fog tenni neki, hogy falusi gyerekek között tanulja meg a betűvetést. Máris rengeteg barátra tett szert, és iskola után együtt kergetik egymást és Sütit a határban. Olyan piszkosan jön haza esténként, akár egy kisördög.

Tamásékkal rendszeresen levelezünk, és mindenről beszámolnak, ami Budapesten történik. A házunkba egy háromgyermekes család költözött, valami belügyesek, amin kissé meglepődtem. Biztos voltam benne, hogy Varga Erzsi akarta megkaparintani. Így valamivel kevésbé fáj az elvesztése. Paula azt is megírta, hogy egy bizományi boltban rábukkant a balatoni tájképre, amit Apa egy régi karácsonyon Anyától kapott, és ami a dolgozószobájában függött. Azonnal megvette, és hazavitte – így legalább ez megmenekült.

Mi nem tehetjük ki a lábunkat a faluból a helyi rendőrkapitány külön engedélye nélkül, amit természetesen soha nem kapnánk meg, így nem is próbálkozunk a megszerzésével. Tamásék azonban igazán meglátogathatnának néha – különösen Apának esik rosszul, hogy a fia így elhanyagolja. Én viszont nem hibáztatom őket, és tudom, hogy Anya sem. Ki tudja, milyen nyomás nehezedik rájuk? Ezekben az időkben mindenki igyekszik meghúzni magát, és nem packázni a hatalommal, amelyről tapasztalatból tudjuk, hogy milyen kíméletlen.

• • •

1952. február huszadikán megszületett Erzsi és Kópiás Tibor kislánya. Császármetszéssel jött a világra, ezért az anyának néhány napig bent kellett maradnia a kórházban. Tibor egy hatalmas virágcsokorral, kissé zavart ábrázattal kereste fel őket másnap délután, és félénken kopogott be a szobába, amit előzőleg egy szolgálatkész nővérke mutatott meg neki.

– Szabad! – szólt ki Erzsi, majd mikor a férfi benyitott, az arcára mintha csalódás ült volna ki.

– Á, te vagy az! Már azt hittem, nem is vagy kíváncsi a lányodra.

– Nem tudtam előbb jönni – mentegetőzött Tibor –, különben is, be sem engedtek volna. Te dohányzol? – kérdezte szemrehányón. Erzsi a résnyire nyitott ablaknál ült, és kifelé fújta a füstöt, miközben a csecsemő a szoba másik végében a kiságyban aludt. A nő megvonta a vállát.

– A terhességem alatt is cigiztem, és kutya baja sem lett tőle. Mi az, nem akarod megnézni?

Tibor letette a csokrot, és közelebb lépett a kiságyhoz. A csöppség valóban makkegészségesnek tűnt, és láttán a férfi szívébe eddig soha nem érzett gyengédség költözött. A rózsaszín bőrű kislány jó melegen bebugyolálva, ökleit összeszorítva édesdeden aludt. Viccesen komoly, ráncos kis arca volt, a feje tetején pedig világosszőke, égnek álló, piheszerű haj meredezett. Tibor elmosolyodott, és Erzsi felé fordult.

– Mi a neve?

– Piroska – mondta Erzsi, mire Tibor felkacagott.

– Nagyszerű! Igazi kommunista név!

Erzsi meglepetten nézett rá, majd ő is elnevette magát.

– Igaz, erre nem is gondoltam. A nővérek ötlete volt különben. Én csak fiúnévvel készültem; biztos voltam benne, hogy fiú lesz. Azt pedig nem akartam, hogy ő is Erzsi legyen.

Tibor elhallgatott, és a kiságy fölé hajolva sokáig figyelte a kislányát. Majd felegyenesedett és a felesége felé fordult.

– Mikor vihetjük haza?

• • •

Március kilencedikén ünnepelte az ország Rákosi Mátyás hatvanadik születésnapját, amire már hosszú hónapok óta készült mindenki: költők, festők műalkotásokkal, gyári munkások munkaversenyekkel és az egyszerű emberek különféle szívből jövő vagy képmutató ajándékokkal és jókívánságokkal. A minta a nagy „generalisszimusz”, Sztálin néhány évvel azelőtti hetvenedik születésnapja volt, bár a „legjobb tanítvány” természetesen némileg szerényebb kivitelben ünnepelte a saját kerek évfordulóját. Még így is hihetetlen dolgokat produkált a tetőfokára hágó személyi kultusz, és az ország egyetlen lakója sem vonhatta ki magát az eseményekből.

Abonymonostor lakói is megtettek minden tőlük telhetőt, hogy feledhetetlenné tegyék ezt a napot – már csak azért is, mivel alaposan a körmükre néztek volna, ha mindez nem így történik. Éva elemében érezte magát. Törődött is ő Rákosival! Az ünnepségsorozat azonban alkalmat adott rá, hogy végre újra szerepeljen, énekeljen, játsszon, és így örömet szerezzen másoknak. Így hát vállalta a műsor megszervezését, és a helyi kommunisták, csodák csodája, bele is egyeztek ebbe, habár a hivatalos iratokban a szervező egy „megbízható” elvtárs volt. Valójában azonban Éva intézett mindent, és a mellé kirendelt kommunisták csak az akadékoskodásban és az óvatoskodásban jártak az élen. Buzgó segítőtársakat is talált azonban a falusiak között, elsősorban Maglódi Sanyi személyében, aki titokban fülig szerelmes volt belé, és napról napra jobban csodálta. Kiderült róla, hogy remek énekhangja van, így Éva elhatározta, hogy főszerepet oszt rá a zenés műsorban.

Az ünnepség végül hatalmas siker lett, elsősorban persze Éváéknak köszönhetően. Már délelőtt megkezdődtek az előkészületek a falu határában, a régi kolostor romjainál (nagyot néznének a régi szerzetesek, ha feltámadnának – jegyezte meg Éva Emmának nevetve), ahová egy hatalmas, fából ácsolt színpadot állítottak fel. Mögötte óriási, jóságosan mosolygó Rákosi-portré díszelgett, körülötte a szokásos jelmondatokkal és díszítésekkel. A dekoráció amúgy is lenyűgöző volt: mindenütt virágok és vörös drapéria. A kora tavaszi időjárás is kegyeibe fogadta a „magyar haza legnagyobb fiának” születésnapját ünneplőket; verőfényes, kellemesen meleg nap volt. Először végeérhetetlen beszédek hangzottak el, amelyekben egyre elképesztőbb barokkos jelzőkkel ruházták fel a nevetséges külsejű, kopasz, tömzsi vezért – az emberek néha nem is tudtak elnyomni egy-egy mosolyt, az országban uralkodó hatékony terror nyomán kialakult hangulat és általános rettegés ellenére sem. Majd az iskolások műsora következett a kissé hamisan csengő kórussal, népi tánccal és versekkel. Emma, Gábor és Éva izgatottan fészkelődtek a helyükön: tudták, hogy hamarosan Jancsika kerül sorra, ő is fellép a legfiatalabb résztvevőként.

A kisfiú volt az utolsó versmondó kisiskolás. A hatalmas színpadon még kisebbnek tűnt, mint egyébként, de bátran kihúzta magát, és csengő hangon szavalni kezdett.

Gyertek, lányok, öltözzetek fehérbe,

Szórjunk rózsát Rákosi Mátyás elébe,

Hadd járjon ő rózsában bokáig,

Éljen, éljen Rákosi elvtárs sokáig!

A vers persze vastapsot kapott, és hosszasan zengett az Éljen Rákosi! rigmus. Az így támadt hangzavarban Emma a lánya füléhez hajolt.

– Úristen, ez borzasztó! – mondta kuncogva, ám Éva nem találta ilyen mulatságosnak.

– Nézd, Anya, ez a gyerek hisz benne! – mondta elszörnyedve.

Valóban, Jancsika kipirult arccal és csillogó szemmel, átszellemült arckifejezéssel állt a színpadon. Egyértelmű volt, hogy az ostoba vers minden egyes szavát elhitte. Azok után, ami velük történt! Emma azonban megértőbb volt.

– Ugyan már, hiszen ez természetes. Nézz körül, mi van itt!

Fejével a hatalmas portré, a jelmondatok, a virágok és drapériák felé intett, majd folytatta:

– Jancsika pedig még csak gyerek. Különben, most már örülök is, hogy nem a fővárosban vagyunk. Ha itt ekkora a felhajtás, képzelheted, mi lehet ott! Még a felnőtteket is megszédíti mindez. De – Emma közelebb hajolt Évához – egy nap majd szépen mindenki észhez tér. Szerintem már nem is olyan sokára!

Az iskolások után kezdődött a felnőttek műsora, amelynek a fénypontja a dalcsokor volt, amit Éva adott elő. Elénekelte a Mágnás Miska nagy sikerű számait, majd a rádióból megtanult aktuális slágerek közül néhányat, amelyeket folyton visszatapsoltak, és végül a közönség is együtt énekelt vele. A díszhelyeken pöffeszkedő kommunista vezetők feszengve és kissé nyugtalanul tekingettek egymásra: vajon való az ilyen mulatozás erre a magasztos alkalomra? Ám mivel ők is csak egyszerű vidéki emberek voltak, a közhangulat hamarosan őket is magával ragadta. Este már a falu apraja-nagyja együtt ropta a táncot a cigányzenére, és Rákosi őket figyelő gigantikus, kopasz fejét lassan jótékonyan elfedte a sötétség.

• • •

1953 márciusában meghalt Sztálin. Az úgynevezett „keleti blokk” országai szinte egy emberként lélegeztek fel, majd az első megkönnyebbülés után visszafojtott lélegzettel várták: mi lesz most? Hamarosan fel is gyorsultak az események mindenhol, így Magyarországon is.

Rákosi önkritikát gyakorolt, hogy mentse, ami menthető, ám nem úszta meg az alapos fejmosást a szovjet elvtársaktól, aminek következtében itthon kénytelen volt lemondani a miniszterelnöki posztról – persze csak fogcsikorgatva, és azzal a szándékkal, hogy még visszatér és bosszút áll. Az új kormányfő az egykori mezőgazdasági miniszter, a joviális külsejű, bajuszos és szemüveges Nagy Imre lett. A kormány első intézkedéseivel a felgyülemlett hatalmas feszültségeket próbálta enyhíteni. Ezért – többek között – megszüntették az internálótáborokat, és lehetővé tették a kitelepítetteknek, hogy elhagyják kényszerlakhelyüket. A régi életükbe való visszatérés természetesen nem volt lehetséges, hiszen a házaikban már rég mások laktak, a javaikat pedig elkótyavetyélték. A legtöbb család még Budapestre sem tudott visszamenni. Inkább azt választották, hogy abban a faluban maradnak, ahová néhány éve toloncolták őket, és ahol már úgy-ahogy beilleszkedtek. Többen visszaköltöztek legalább a főváros környékére. Csupán néhány szerencsés családnak adatott meg, hogy visszatérjenek: ha nem is a régi életükbe, de legalább a régi városukba.

Kóthayék is közéjük tartoztak. Tamás minden követ megmozgatott, hogy egy pesti lakást szerezzen a családjának, ami végül sikerült is, nem is olyan rossz helyen. A Ferencvárosban, a Lónyay utcában, egy bérház földszintjén talált megfelelő méretű, kissé dohos és sötét, de összességében kellően tágas és kényelmes egykori polgári lakást. A tulajdonosai még a háborúban eltűntek, és a kommunisták, akik később beköltöztek, azóta jobb helyet találtak. Tamás azonnal lecsapott a lehetőségre, és néhány nappal azután, hogy Kóthayék Abonymonostorban kézhez kapták az értesítést, hogy mostantól oda mehetnek, ahová akarnak, már be is költöztek az új lakásba. A körülményekhez képest remek helynek és környéknek számított ez, és különösen annak örültek, hogy ezúttal is közel lakhatnak a Dunához. Mivel már nem volt többé saját udvaruk, ez fontos volt Jancsikának és a kutyának; a vidéken eltöltött két év során mindketten hozzászoktak a szabadsághoz és a friss levegőhöz.

Lajos is hazatérhetett, miután feloszlatták a recski tábort. Iszonyúan lefogyott, és mintha tíz évet öregedett volna, de a nyugalmából és a derűjéből semmit sem veszített. Legalábbis első látásra. Éva azonban észrevette, hogy amikor Lajos azt hitte, senki sem látja, gyakran maga elé bámult, és ilyenkor a szemében különös tűz égett. Kiváltképp azután, hogy Éva mindent őszintén elmondott neki az ávóssal való viszonyáról, a terhességéről és az abortuszról, valamint arról, hogy valószínűleg nem lehet többé gyermeke. Lajos hosszan, gyengéden nézett rá, majd csak ennyit mondott:

– Nem baj, drága! Itt van nekünk Jancsika. Igaz is – tette hozzá, és a szeme máris vidáman csillogott –, olyan nagy, okos fiú lett. Alig ismertem meg!

Erre Éva is elmosolyodott, és rögtön azon kapta magát, hogy a kisfiáról beszélnek, ami sokkal kellemesebb téma volt, de az asszonyt nyugtalanította, hogy Lajos egyáltalán nem akart a fájdalmas dolgokra térni. Egyetlen szót sem volt hajlandó elmondani arról, mi történt vele Recsken, Éva vagy a szülők hiába faggatták. Ilyenkor összeszorította a száját, és csak a fejét rázta. Vagy ennyit mondott:

– Elmúlt, ne is emlegessük. Az a lényeg, hogy újra itt vagyok köztetek.

1953. július 25.

Valami nagyon nincs rendben Lajossal. Mikor hazatért Recskről, valamiért – naivan – azt hittem, most minden olyan lesz, mint régen. Ám ez úgy tűnik, lehetetlen azok után, ami velünk történt. Szegény embert mintha belülről emésztené valami, és a legszörnyűbb az, hogy nem hajlandó róla beszélni. Éjszaka néha arra ébredek, hogy az ágy szélén ül, és cigarettázva maga elé bámul. Mi járhat ilyenkor a fejében?

Az amerikai tervről nem mondott le: néhány napja rajtakaptam, hogy egy régi Egyesült Államok-térképet nézeget. Fogalmam sincs, honnan szerezhette. Mikor észrevette, hogy nézem, elpirult, és becsukta az atlaszt. Én egy szót sem szóltam – ha beszélni akar róla, előbb-utóbb úgyis megteszi. Valószínűleg csak minket akar védelmezni a hallgatásával. Ez a történtek után érthető is, mégis fáj a szívem a titkolózása miatt. Azelőtt mindig mindent elmondtunk egymásnak, és annyit nevettünk, tréfálkoztunk együtt!

Nem is tudom, hogyan kezdjek hozzá, de a házaséletünk sem a régi. Sőt, ha őszinte akarok lenni, semmilyen. Csak nem megundorodott tőlem a Kópiás-ügy miatt? Nem, az nem lehet – ez nem jellemző Lajosra. Tudom, hogy őszintén megbocsátott, és ettől még a szerelmünk a régi lehetne. Valami más állhat a húzódozása mögött – valami, ami Recsken történt. Mi a csudát művelhettek vele azok a gazemberek? Ezek az átkozott kommunisták tönkretették az életünket, a boldogságunkat, és még csak meg sem bűnhődnek érte. Ám ami késik, nem múlik. Mostanában sokszor eszembe jutnak Anya szavai: »Egy nap majd észhez tér ez az ország.« De mikor? Már éppen ideje lenne!

Egy augusztusi vasárnap Tamásék jöttek el hozzájuk ebédelni. Anya hívta meg őket, és Évával már kora reggeltől sütöttek-főztek, készülődtek. Apa, Lajos és Jancsika egy darabig körülöttük tébláboltak, amíg Emma ki nem küldte őket, hogy kicsit futtassák meg Süti kutyát a Duna-parton.

Mire délre hazaértek, Tamásék már ott voltak. Hoztak magukkal egy csomó régi játékot Jancsikának, és – csodálatos meglepetésként – az ikrek egyik kinőtt biciklijét. A kisfiú örömében sikoltozott, és boldogan körbeugrálta a lakást, majd azon nyomban ki is próbálta volna a masinát, ha Éva az utolsó pillanatban le nem szedi a nyeregből. Még csak az hiányozna, hogy idebent kerékpározzon! Az ikrek, András és Balázs – akik a két év alatt, míg nem látták őket, rengeteget nőttek, és már csaknem „utolérték” az édesanyjukat – meg is ígérték, hogy ebéd után kimennek kis unokatestvérükkel a partra, és felavatják a biciklit.

Így aztán jó hangulatban telt az ebéd, a három nő és a gyerekek egymás szavába vágva fecsegtek, és senkinek sem tűnt fel, hogy Lajos mellett ezúttal Gábor is szokatlanul hallgatag. Tamás is feszengett, és amikor a gyerekek bevonultak Jancsika szobájába, az így beállt viszonylagos csendben megköszörülte a torkát, és így szólt:

– Nos, nagyon örülünk neki, hogy végre visszajöttetek. Borzasztóan hiányoztatok mindnyájunknak.

Apa ekkor ránézett a fiára. A szemében mérhetetlen fájdalom volt – Tamást szíven ütötte ez a tekintet.

– Igazán? – mondta Gábor halkan. – Akkor miért nem jöttetek el egyszer sem? Nem a világ végén voltunk.

– Apa, ne, kérlek! – kezdte Éva, de Gábor a karjára tette a kezét, és szelíden, de erélyesen rászólt.

– Hagyd, hogy befejezzem, kislányom! Persze, tudom, az állásod, a kényelmed forgott kockán, de… vannak dolgok, amik ennél fontosabbak.

Tamás lehajtotta a fejét.

– Tudom, Apa. Bocsássatok meg! Az életemet is adnám értetek, ha…

Gábor erre ingerülten felemelte a kezét, és beléfojtotta a szót.

– Nem kellett volna az életedet adni. Soha nem várnám ezt el tőled. Sokkal kevesebbel is beértem volna. De már látom, hogy milyen ember vagy valójában, hogy mivé lettél. Az öcséd, Péter sokkal jellemesebb volt nálad.

Tamás erre elpirult, majd elsápadt. Micsoda? Péter? Azok után, amiket művelt? Jó, jó, igaz, hogy a halála előtt igyekezett mindent jóvátenni, de akkor is… Apa ezt nem gondolhatja komolyan! Tamás Emmára nézett, segélykérőn, mint kisfiú korában.

– Anya!

Emma a fiára emelte könnybe lábadt szemét.

– Apádnak sok mindenben igaza van. De csak azért mondja, mert szeret, és…

Tamás erre felállt, és a feleségére nézett.

– Szólj a fiúknak, Paula. Hazamegyünk!

– Tamás, kérlek, ne csináld ezt! – könyörgött Paula könnyes szemmel. Olyan jól érezték eddig magukat. Éppen most vesznek össze, amikor már minden kezd jóra fordulni?

– Szólj a fiúknak! – ismételte Tamás, mire Paula felállt, és a kisszobába ment.

Az ikrek megszeppenve jöttek ki – nem értették, mi történt, de érezték, hogy a felnőttek között zajlott le valami, és az ebédlőasztal körül megfagyott a levegő. Gyorsan felszedelőzködtek, Paula és a fiúk elbúcsúztak mindenkitől, és elmentek. Senki sem tartotta vissza őket. Emma Gábor mellé húzódott, és a vállára hajtott fejjel zokogni kezdett. Tudta, hogy a férje most kissé igazságtalan volt Tamással, de azt is tudta, hogy Gábort már régóta emésztette ez a dolog. Jobb, hogy végre kimondta!

Éva arra ocsúdott, hogy Jancsika rángatja a szoknyája szélét.

– Anya! Most ki fog velem biciklizni? – kérdezte sírós hangon.

Éva magához ölelte a kisfiút, és megsimogatta a fejét.

– Ma Apa fog kimenni veled. Az ikrekkel majd máskor játszotok együtt. Ne félj, még rengeteg alkalmatok lesz rá.