Zbirka Eho, 9

Jakuba Katalpa
Nemci: Geografija izgube

Naslov izvirnika: Němci: Geografie ztráty

Copyright by Jakuba Katalpa, 2012
Copyright by HOST – vydavatelství, s. r. o, 2012
Copyright for translation by Tatjana Jamnik, 2014
Copyright for Slovenian edition by Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, 2014, 2016
All rights reserved.

Vse pravice pridržane. Brez pisnega dovoljenja lastnikov pravic ni dovoljen prenos e-knjige na druge spletne naslove, reproduciranje, distribuiranje, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba v kakršnemkoli obsegu ali postopku.

To e-knjigo lahko uporabljate samo za osebne namene. Če bi jo radi komu podarili, prosimo, kupite dodatni izvod za vsakega obdarjenca. Hvala, da spoštujete avtorske pravice in trud, vložen v pripravo knjige.

Prevedla Tatjana Jamnik
Uredila Hana Kovač
Oblikovanje naslovnice Dragana Nikolić
Prelom Zveza Modro-bela ptica
Izdalo in založilo Kulturno-umetniško društvo Police Dubove, Vnanje Gorice, Nova pot 142, 1351 Brezovica pri Ljubljani
Za založbo Tatjana Jamnik
Vnanje Gorice 2016
Elektronska knjiga
Prva elektronska izdaja
Cena: 4,99 EUR

Dostopna formata: EPUB, MOBI
Način dostopa (URL): http://knjigarna-bookshop.eu

Izdajo tega dela sta podprla Javna agencija za knjigo Republike Slovenije in Ministrstvo za kulturo Češke republike.
Izdajo e-knjige je podprla Javna agencija za knjigo Republike Slovenije.

Kataložni zapis o publikaciji (CIP) pripravili v Narodni in univerzitetni knjižnici v Ljubljani
COBISS.SI-ID=288660736
ISBN 978-961-7020-01-4 (epub)
ISBN 978-961-7020-02-1 (mobi)

Jakuba Katalpa

NEMCI

Geografija izgube

Prevedla Tatjana Jamnik

http://policadubova.org

Kazalo

I. naramnice

Pogreb

Žalost

Naramnice

Telefon

Pottsau

Dopust

Breskov biskvit

Klara

Gertrude

Razpoka

II. prelepa nemčija. otroški koraki

Rojstvo

Strah

Brat

Junak

Smrt

Dedkov kabinet

III. prelepa nemčija. moški

Mladenič

Plahost

1931; cepljenje časa

1932; fragmenti za okni vlaka

1933; cepljenje časa II

1934; fragmenti za okni vlaka II

1935; cepljenje časa III

Obljuba

R. H.

IV. prelepa nemčija. ljubi

Vonj

Horst

Škampi in izposojen smoking

Mit zähem Willen

Židinja

Dom

Strahopetnost

V. prelepa nemčija. razpoke

Skoraj vdova

Revolver

Zmeda

Madež

Potrdilo o dodelitvi delovnega mesta

Rzy

VI. rzy. soba na podstrešju

Šala

Pijača

Kreda

Fuchs

Darilo

Tujka

Daleč od fronte

Jezik

Samota

Konjederec

Gledališče

Zastor

Malke

Pogoltni gozd

Prošnja

Bolezen

Učna ura literature

Zlitje

Grad

Melman

Dober nasvet

Prepad

Weissmann

Knjižnica

Vlak

Molk

Napad

Konzultacije

Bolečina

Okna

Neprepustnost

Lepota

Radovednost

Voh

Pod gladino

Vprašanje

Ugotovitev

Oče

Odločitev

Radio

Ogenj in luknja v čeljusti

Sadike

Udarec

VII. rzy. de profundis

Naročje

VIII. rzy. odhod

Sestri

Kmetija

Razpad

Praznina

Družina

Raztapljanje

Presenečenje

Mreža besed

Pomlad

Nežnost

Transport

Odhod

Zaklad z dna

Anna Gerling

Otrok

Želja

Razkritje

Spomin

Odpor

Učiteljica

Načrt

Začetek

IX. matere

Zloženka

Ugriz

Paket

Geografija izgube

Gib, ki je vzvalovil zrak

O knjigi

O avtorici

O prevajalki

Knjige založbe KUD Police Dubove

Kaj smo izdali doslej?

Kaj pripravljamo za leto 2017?

I. naramnice

To je viselo v zraku.
Konrad Mahler

Do določene starosti je korekcija še vedno mogoča.
Profesor Arnold Pavlík

Pogreb

Vprašanje je, ali naj na pogreb povabimo tudi sorodnike iz Nemčije.

A kaj kmalu se pokaže, da to muči edinole mene, brata sta si glede tega na jasnem.

Martin, ki je zjutraj priletel iz Amerike, je videti utrujen. Oblečen je v zguljene kavbojke in platneno jakno, oči ima zaradi pomanjkanja spanca zabuhle. Srka kavo, roka mu počiva na belem listu s črno obrobo, ki ga je prinesel Daniel.

»Ne moremo jih povabiti,« reče. »Oči si tega gotovo ne bi želel.«

»Kako lahko to veš?« vprašam.

»Itak je že prepozno,« pomirljivo reče Daniel. »Ne bi jim uspelo priti.«

V hotelski restavraciji smo sami, gostje so že pozajtrkovali in natakarji tiho pospravljajo mize.

»Morali bi izvedeti, da je oče umrl,« rečem.

Očetov pogreb ureja Daniel, ki je edini izmed nas ostal na Češkem. Končal je medicino in dela na ortopedskem oddelku v univerzitetni bolnišnici; ko sem ugotovila, da se je Dorotka rodila z okvaro kolkov, me je tolažil z dolgimi telefonskimi pogovori.

»Bodo že izvedeli od pravnika,« odgovori Martin.

Z očetom si je bil bližje kot mi drugi. Iz Kalifornije, kjer živi, mu je pošiljal buteljke rdečega vina za krepitev srca. Očetove srčne aritmije ga je bilo groza, bal se je, da bo zaradi nje umrl, kar se je nazadnje tudi zgodilo, kljub srčnemu spodbujevalniku, ki so mu ga vsadili pred nekaj meseci.

Molčim; vem, da se z Martinom nima smisla bosti, vsakič zmaga. Že ko smo bili otroci, je zmeraj moral imeti zadnjo besedo.

»Obred se začne ob enajstih,« reče Daniel. »Trajal naj bi kake pol ure. Po pepel lahko pridemo čez dva dni. Pokopali ga bomo seveda zraven mame.«

Mama je umrla kmalu po Danielovi promociji, za rakom dojk. Očeta je njena smrt zelo prizadela in nekaj dni po pogrebu se je prvič začel pritoževati, da mu nagaja srce, dajala ga je sapa in čutil je mravljinčenje v levi roki.

»Vsaj osmrtnico bi jim lahko poslali,« rečem.

Martin se razburi. Sunkovito premakne roko in prevrne skodelico s kavo.

»Oči je mrtev, pizda!« vzklikne. »Tebe pa skrbi za usrane Nemčurje!«

Daniel izvleče papirnate robčke in pobriše razlito kavo.

»Morali bi se pomiriti. Če se bomo kregali, ne bo nič bolje.«

Dvigne osmrtnico in jo osuši, potem pa s pogledom pokliče natakarja.

»Jaz bi čaj, prosim. Martin?«

Martin si naroči vodko, jaz pa dva deci belega.

Je marec leta 2002 in pravkar se odpravljam na svoj drugi pogreb. Prvi je bil mamin. Nanj sem pripotovala iz Anglije, v črnem kostimu in klobuku, ki je bil na Češkem videti neprimeren.

V obredni dvorani je bil suh zrak in meni se je iz nosu ulila kri.

***

Za očetovo smrt sem izvedela pred tremi dnevi, ravno sem se vrnila z nakupov in dajala v hladilnik tetrapak z mlekom, ko je zazvonil telefon.

Umrl je na ulici, po poti od zdravnika. Ko so prišli reševalci, je bil že mrtev; nekaj minut so ga oživljali, potem pa so ga odpeljali naravnost v bolnišnično mrtvašnico.

Ko mi je to pripovedoval, je Daniel jokal, jaz sem otrplo stala pri vratih hladilnika, kar nisem mogla dojeti, da je mrtev. Nazadnje sem odložila tetrapak z mlekom in šla v otroško sobo, slušalko sem še zmeraj tiščala k ušesu in brat na drugi strani je hlipal. Usedla sem se in pritegnila polletno Dorotko na kolena, razpela sem si bluzo in ji ponudila dojko; dojila sem hčerko in poslušala Danielovo opisovanje očetove smrti. Dorotkina usta so me pomirjala, vonj po mleku in otroškem posipu me je navdajal z gotovostjo, da se v resnici ni nič spremenilo, sem v Londonu in v naročju držim svojega otroka; sem daleč od Prage, kjer se je mojemu očetu ustavilo srce.

Daniel se je naposled le pomiril in začel razmišljati logično, govoril je o pogrebu. Ko sva se poslovila, sem natočila vodo v banjo in skupaj z Dorotko sva se okopali; pridrževala sem jo na gladini in jokala.

Zvečer sva si s Petrom odprla steklenico vina. Sedela sem na preprogi in mu razlagala o očetu, o grenkobi, ki je napolnjevala njegovo življenje, o nezaupanju, ki ga je gojil do drugih. Z njim ni bilo lahko shajati, bil je muhast in zamerljiv, pogosto ga je popadla jeza in je razbijal predmete okoli sebe, spet drugič mu je šlo na jok in nas je ganjeno objemal in preverjal, ali ga imamo radi.

Nič čudnega, da smo se raztepli po svetu, kakor hitro smo le mogli in kar najdlje od njega, jaz v Anglijo, brata pa še dlje, Martin v Ameriko in Pavel v Avstralijo. Le najmlajši Daniel je ostal doma.

Do njega smo čutili čudno, izčrpavajočo ljubezen; on nas je imel rad na podoben način. Z Martinom je hodil na ribolov in s Pavlom je izdeloval papirnate modele letal. Meni je kupil akvarij, ki sem si ga tako močno želela, in se z mano redno vozil na bolšjake, kjer sem menjavala zlate ribice za gupije in obratno. Z Danielom je fotografiral, priskrbel mu je celo drag fotoaparat in ga učil razvijati fotografije.

Kljub temu pa so bili dnevi, ko mu je bilo bolje iti s poti. Kar naenkrat ga je zmanjkalo, zaprl se je v spalnico in ni hotel priti ven, mama mu je puščala hrano pred vrati.

Morali smo biti čuječi, ves čas v pripravljenosti, kajti življenje z njim je bilo kot hoja po zamrznjenem ribniku, niti slutili nismo, koliko zdrži led pod našimi nogami. Včasih smo lahko počeli, kar nam je padlo na pamet, in oče se je le blagohotno smehljal, drugič je bila dovolj neprevidna beseda, pa se je sesul, kričal je in odšel z glasnim treskom vrat.

Najhuje je bilo, kadar so prišli paketi iz Nemčije.

»Prasica že spet piše,« je pravil s posmehom.

Govoril je o svoji materi.

Paketi so na naš naslov v Pragi prihajali neredno. Včasih so prispeli odprti, to je bilo takrat, kadar si je kdo na meji ogledoval njihovo vsebino. Večinoma pa so bili nedotaknjeni, oviti v rjav papir in polepljeni z vrsto barvitih znamk, za katere smo se pulili z brati.

Ko sem o njih prvič pripovedovala svojemu možu, sem se morala smejati njegovemu presunjenemu obrazu. Peter je odraščal v Londonu in obožuje štorije iz vzhodnega bloka; veliko reči, o katerih pripovedujem, se mu zdi komičnih – meni pa tudi, zdaj ko jih lahko opazujem od daleč in vem, da ne zadevajo nikogar več – delovne sobote, prvomajski sprevodi, pionirske uniforme, kolektivni dopusti. Jasno mi je bilo, da si predstavlja podhranjene otroke, ki planejo na dragocenosti, ki jim jih je poslal nekdo iz neznanega sveta, iz pravljice. Mogoče je res bilo tako, z izjemo tega, da nismo bili podhranjeni; bili smo divji mestni otroci, v trenirkah in platnenih supergah.

Paketi so vsakič vsebovali sladkarije, čokolado, marmelado v luksuznih kozarčkih, nutelo. Notri nikoli ni bilo nobenih knjig ali zdravil. Ti paketi so bili kot od Miklavža, namenjeni predvsem otrokom.

Potem ko je padla železna zavesa, pa je njihov dotok usahnil.

***

»Treba bo pregledati njegove stvari,« reče Daniel. »Zmetati stran obleko, sortirati knjige.«

Ponudim se, da bom to naredila.

Oče je ostal v stanovanju, v katerem smo odraščali. Potem ko sem odšla v Veliko Britanijo, sem ga nekajkrat obiskala in sčasoma sem se zavedela, da v svojem stanovanju ne namerava ničesar spremeniti, ultrapas, sedežna garnitura s prevleko iz skaja in poceni tapison v predsobi so mu ustrezali; v nekdanji otroški sobi je celo pustil pograde, na katerih smo spali z brati, in plakate, izstrižene iz revij.

V tem stanovanju nisem mogla spati; vsakokrat ko sem prišla v Prago, sem se nastanila pri znancih ali v hotelu.

»Ni imel dosti reči,« reče Daniel. »Ne bi ti smelo dolgo trajati.«

Potem nihče nič več ne reče. Martin plača račun in se gre naspat v svojo sobo, Daniel se vrača v bolnišnico. Jaz smuknem na praške ulice, z občutkom, da jih nisem nikoli zapustila. Mogoče sem Prago zamešala z Londonom, tukaj so iste trgovine in restavracije, tlak je zjutraj počiščen, skupinice turistov.

Prečkam Karlov most. Nekoč sem tu izgubila prstan, od takrat ga iščem v špranjah med kamni.

Na Kampi se usedem na klopco.

Praznina.

Zaklonim glavo, drevesa so marca še gola.

Popoldne se ustavim v McDonaldsu in naročim pomfri. Čez Hradčane se napotim v Dejvice, k prijateljici Terezi. Do mene se obnaša ljubeznivo, ker žalujem; kot da bi očetova smrt iz mene naredila nekoga drugega, zaradi njegovega odhoda sem postala krhka in ranljivejša; ne upam se ji povedati, da poleg žalosti čutim tudi olajšanje, ker mi ne bo več treba poslušati očetovih ironičnih komentarjev, za vedno sem se znebila občutka krivde, ki me je zgrabil vsakič, ko je zmerjal svojo mater, babico Rissmannovo, ki nam je iz Nemčije pošiljala oblate in čokolado.

Žalost

Po obredu pred krematorijem postaja nekaj očetovih znancev.

To so bivši kolegi iz ČKD[1] in soigralci iz šahovskega kluba. Čakajo na pogostitev, toda Daniel nebogljeno skomigne z rameni:

»Nič nisem naročil.«

Počasi se razhajajo, nehote jih preštevam, pet moških in ena ženska s palico, vsi v črnem in poklapani, a komaj stopijo na drugo stran pokopališkega zidu, se vzravnajo in v njihovo hojo se povrne energija.

Spet smo tu samo mi trije, Pavel leži v bolnišnici v Melbournu, kjer mu operirajo žolčnik.

Martin ima roke v žepih, med obredom je zadrževal jok, zdaj pa se mu trese brada. Dvigne glavo, iz dimnika krematorija se suklja tanek pramen dima.

»A mislita, da je to on?« vpraša.

»Ne,« odločno odgovorim.

Od predstave, da bi morala vdihavati delce svojega očeta, se mi obrača želodec.

»Gremo,« rečem.

»Kam?«

»Jest.«

Začudena brata peljem v restavracijo, ki sem jo zapazila že včeraj. Naročim pečeno raco, in šele ko mi jo prinesejo, se zavem, kako neprimerno je to; odlomim košček mesa in se začnem smejati; mislim na peči v krematoriju in na okorelo očkovo truplo.

Jemo s presenetljivim tekom in Martin precej pije, tega se je naučil v Kaliforniji, kjer je poraba vina enako visoka kot poraba vode.

Pogovarjamo se o očetu, razkrivamo drobne krivice in priznavamo, s kakšnimi zvijačami smo kot otroci poskušali pridobiti njegovo naklonjenost.

Smejemo se, tu in tam se komu izmed nas zlomi glas. Blizu smo si in počutimo se varne, verjetno zato, ker se bomo čez nekaj dni zopet razšli, ločil nas bo ocean, prelevili se bomo v tujce, sorojence po telefonu.

Martin obuja spomine na to, kako je oče enkrat po pomoti vzel rohipnol. Bolela ga je glava, in ker nikoli ni jemal nobenih tablet, mame pa ni bilo doma, se je odločil, da se bo pozdravil sam. Pogoltnil je tri tablete in se zaman boril z dremavico, zaspal je v kuhinji, nad krožnikom s kosilom.

Te štorije se spomnim, ampak iz drugega razloga kot Martin. Dan predtem smo bili pri babici Hedviki in od tam smo prinesli enega od paketov, ki jih je na njen naslov pošiljala babica Rissmannova. Bil je poln gumimedvedkov in čokoladnih cekinov. Oče, ki iz nobenega paketa nikoli ni nič vzel, se je takrat prebudil iz rohipnolskega spanca, omotičen in veselo razpoložen, položil si je babičin paket na kolena in ga pojedel do zadnje mrvice. Zaradi tega sem jokala in dolgo mu nisem mogla odpustiti, želatinaste medvedke sem oboževala, on pa mi ni pustil niti enega.

***

Ko stopimo iz restavracije, začne rahlo pršiti. Martin si čez glavo potegne kapuco, torbo, v kateri ima stvari, si tišči k boku. Hodi počasi in s težavo, opazim, da se je zredil, zaokroglil se je in polenil. Pred leti se je poročil, v Kaliforniji ima šestletno hčer. Včasih se pokličeva. Njegova hči zna nekaj čeških besed, žena govori samo angleško. Nikoli se nisva srečali, poznam jo samo s fotografij.

Pred vhodom v metro se Martin zaustavi.

»Če bi med očetovimi rečmi našla kaj zanimivega,« reče, »mi boš sporočila?«

Pokimam.

Objameva se. Daniel poda Martinu roko. Gledava, kako brat izginja v preddverju metroja, v trafiki si kupi časopis in vozovnico. Letalo ima jutri zjutraj, tu se je zadržal slabe tri dneve.

»Idiot,« reče Daniel.

Vem, kaj misli. Martin je do nas zmeraj ohranjal distanco. Odšel je prvi, brž ko je končal študij. Kmalu se je oženil, na poroko ni povabil nobenega od nas, očitno je domneval, da bi bil za nas čezoceanski let nepremagljiv problem.

»Ni se spremenil,« rečem.

»Bolj debel je,« ugovarja Daniel.

Razveseli me, da je to opazil tudi on. Položi mi roko na ramo.

»A greva na en glažek?«

»Ne bi smela toliko piti,« rečem. »Še zmeraj dojim.«

»Preden se boš vrnila domov, boš vse izlulala.«

Oklevam.

»Verjemi mi, saj sem zdravnik,« me prepričuje.

»No, pa grem.«

V majhni vinarni streljaj od železniške postaje naročiva buteljko vina. Daniel tu pa tam pogleda na uro.

»A misliš, da so ga že sežgali?«

»Ne vem.«

Žalost se čudno preliva med nama, ne znava žalovati oba hkrati. Menjavava vlogi jokajočega in tolažečega; zdaj je Daniel tisti, ki po torbi brska za robcem in si briše oči. Ko pride k sebi, naroči še eno buteljko.

»A veš, da imajo za žare posebne akcije?« vpraša.

»Kakšne akcije?«

»Kot v supermarketu. Kupi zdaj in drugo dobiš zastonj.«

Začudim se.

»Drugo žaro?«

»To ravno ne. Ampak na primer okvir za fotografijo ali popust za zasteklitev vitrine v kolumbariju.«

»Biznis,« rečem. »Kaj si dobil ti?«

Izvleče kemični svinčnik in rokovnik, potisne ju k meni. Na kemiku je napis Pieta in naslov pogrebne službe, rokovnik je iz črnega umetnega usnja.

»Svašta,« rečem.

»Ja.«

Ob odhodu mi da ključe od očetovega stanovanja v Řepih.

»Kolikor se le da, zmeči stran,« me prosi. »Kupil sem polivinilne vreče, na hodniku so.«

Prikimam.

»Po knjige bo prišel nek znanec, za preostalo bo poskrbel čistilni servis.«

»V redu.«

»Saj bi ti pomagal,« reče, »pa mi niso dali dopusta.«

»Zmogla bom.«

Poljubi me na lice in izgine v metroju.

V Terezino stanovanje se vračam peš, čez pol mesta, to mi vzame skoraj tri ure. Po poti iz mene izhlapeva vino, ki sva ga z Danielom popila, v ustih ostaja le še rahla trpkost grozdja in nejasna žalost, otožnost.

Naramnice

Dva dni pospravljam očetovo obleko, papirje in knjige.

Napolnim polovico kontejnerjev na ulici, do njih se plazim ponoči, da ne bi razjezila sosedov, ki pošteno plačujejo za odvoz smeti. Jem opečene kruhke, ki si jih pripravljam v očetovi kuhinji, vanje namečem vse, kar mi zadiši, salamo, paradižnik, edamca, majonezo. Zvečer z bolečim trebuhom in občutkom, da bom bruhala, kličem domov, prisilim Petra, da mi da na telefon Dorotko, in daleč stran od nje se trudim prestreči njen smeh.

»Pojutrišnjem bom doma,« rečem Petru.

»Fino.«

Posvari me, da Dorotka mogoče ne bo hotela mojega mleka, preveč se je navadila na mleko v prahu, ki ji ga je pripravljal. To mi ni prav nič všeč, dojenje me pomirja.

S težkim srcem se poslovim od Petra, moram se naspati, jutri me čaka zadnji dan v očetovem stanovanju.

***

Naramnice najdem na dnu garderobne omare, pod strganimi zelenimi žametnimi hlačami in pletenim puloverjem. Preperele so, imajo kovinske zaponke in košček volnene tkanine, všite na mestu, kjer se dotikajo otroških bokov. Spominjajo na podveze; da gre za zdravstveni pripomoček, vem samo zato, ker je Dorotka nosila nekaj podobnega.

Mučilna naprava, ki otroke s slabo razvitimi kolki prisili, da držijo noge narazen.

Odložim jih in grem v kuhinjo. S kozarcem vode se usedem za mizo. Vedela sem, da se je oče rodil z displazijo kolkov, a o tem nikoli nisem kaj prida razmišljala; šele ko je imela z isto zadevo težave Dorotka, mi je prišlo na misel, da je to dedno; Daniel, ki sem ga vprašala glede tega, mi je potrdil, da je to do določene mere res. Na srečo so se Dorotkini kolki hitro vrnili na svoje mesto, glavici stegnenic sta sedli v sklepni ponvici in po štirih mesecih sva lahko usnjeni pripomoček odložili. Za to sem bila neizmerno hvaležna, v bolnišnici, kamor sva z Dorotko hodili, sem videvala otroke, ki so morali biti zaradi svoje okvare obešeni na sistem škripcev in uteži.

Očetovih naramnic ne vidim prvič. Kot otroci smo se z njimi igrali, uporabljali smo jih kot konjsko opravo, ko smo se šli kavboje in indijance, z njimi smo si vezali roke, nanje smo privezovali plišaste igrače.

Nisem slutila, da jih je spravil. Stare so dobrega pol stoletja, gre za enega prvih modelov, ki so se uporabljali za korekcijo tovrstne okvare sklepov. Nekaj časa jih držim v roki, potem jih potisnem v vrečo za smeti, zadnjo, s katero se odtihotapim k smetnjakom. Nazadnje zaklenem stanovanje, Daniel ga bo v naslednjih mesecih dal naprodaj.

Popoldne greva na pokopališče pokopat žaro z očetovim pepelom. Danielu vrnem ključe.

»A imaš fotko?«

Pokima. Očetov portret vloživa v okvir, ki ga nasloniva na žaro. Zapreva zastekljeno omaro, nekaj minut stojiva pred njo. Očetov obraz na sliki je brezizrazen, zavem se, da je Daniel dal povečati njegovo fotografijo za potni list. Mati, katere slika se opira ob sosednjo žaro, se smehlja, na fotografiji je ujeto njeno celotno telo, stoji v parku in na sebi ima pikčasto obleko, niti dvajset let ji ni, nikogar izmed nas še ni na svetu.

»To zgleda kot tablo z maturanti,« reče Daniel.

Počasi odhajava, on se vrača v bolnišnico, jaz v Dejvice, da se spakiram in pripravim na jutrišnji odhod. Na metro čakam samo nekaj trenutkov, brž ko vagon potegne, zaprem oči. Nenadoma me spreleti, da tukaj ni ostal nihče, ki bi me poznal kot otroka, mogoče Martin in Pavel, ampak onadva sta bila sama otroka, ko sem prišla na svet, težko, da bi se spomnila mojih prvih korakov ali besed.

Začutim tesnobo, moram odpreti oči in se oprijeti droga pred sabo; preveč razmišljaš in premalo živiš, mi je enkrat rekel Martin, mogoče je imel prav. Ampak ne morem si pomagati, vse, s čimer se srečam, moram v mislih raziskati in otipati, si to prilastiti, poimenovati.

Študirala sem prevajalstvo iz nemščine in angleščine, en jezik mi ni bil dovolj. Vsak dan sem se iz blokovskega stanovanja v Řepih spuščala v center, kjer sem si v nabito polni univerzitetni predavalnici delala zapiske. Eno leto pred diplomskimi izpiti sem odpotovala na študijsko bivanje v Cambridge, kjer sem spoznala Petra. Izmenjala sva si naslova in leta 2000 sva se poročila ter se preselila v London. Nekaj časa sem delala v manjši založbi, ko pa se mi je ponudila priložnost, da bi šla delat k enemu od prestižnih ekonomskih tednikov, sem jo zgrabila z obema rokama. Jezik je na srečo podobno logičen kot matematika, in ker sem bila od nekdaj nadarjena za jezike, mi je kaj kmalu uspelo prodreti v svet številk in borznih novic; od finančnih analitikov sem dobivala informacije, jih prevajala v razumljiv jezik in iz njih sestavljala članke, ki sem jih nato pošiljala v lekturo.

Izstopim na končni postaji, prečkam cesto in se vzdolž blokov podam k Terezi. Dvigalo ne deluje, v četrto nadstropje se povzpnem peš. Ko zvečer prispe še Tereza, si skuhava makarone, ona zraven pije vino, jaz radensko.

Spat greva pred enajsto.

Telefon

Peter in Dorotka me pričakata na postaji.

V Londonu rahlo prši, Dorotka leži v vozičku, čez katerega je potegnjena polivinilna plahta, Peter pa drži dežnik. Vzame mi torbo in skupaj gremo k avtu.

Od dolgega sedenja sem vsa polomljena, prenapila sem se slabe kave, ki so jo stregli na avtobusu, in neprespana sem. Zadnjo noč v Pragi nisem mogla zaspati, ves čas sem razmišljala o opornicah, ki sem jih našla v očetovi omari, visele so nad mano kakor konopec, kakor krvnikova vrv. Držale so me v varni razdalji od spanca, dokler nisem obupala in vstala, bilo je pol treh zjutraj in jaz sem sedela v četrtem nadstropju dejviškega bloka, poslušala, kako Tereza diha v sosednji sobi, in preklinjala, da ne morem zaspati.

Opremo za korekcijo displazije kolkov je v štiridesetih letih razvil profesor Arnold Pavlík. Njen princip je enostaven. Gre za sistem stremenc, v katere se vpne prizadetega otroka. Se pravi, v najboljšem primeru, v slabšem ga čakajo mavčeve hlače, operacija ali visenje na ekstenziji. Oče je tako kot Dorotka očitno trpel za lažjo obliko displazije, če se prav spomnim, nikoli ni bilo govora o tem, da bi bil zamavčen ali operiran. Ampak lahko da se motim. Ne poznam otroka, ki bi ga zanimalo zdravstveno stanje staršev, in mi smo o očetovih težavah s kolki vedeli samo zaradi usnjenih opornic, ki so se ohranile.

***

Po prihodu domov podojim Dorotko; kljub Petrovemu svarilu se nič ne brani. Potem jo okopam. Ne morem se upreti in si ogledujem njeno telo, rožnato in voljno kožo, mehke pregibe pod koleni. Popolna je, nobene sledi za izpahnjenimi kolki. Crkljam se z njo, dokler me Peter ne pokliče na kosilo.

Ko zvečer dava Dorotko spat, se s Petrom usedem na kavč. Peter me drži za roko; ko govorim o očetovem pogrebu, malo jokam. Nazadnje mu začnem razlagati o očetovem stanovanju, ki sem ga pospravljala, in začuda tudi o opornicah. Povem mu, kako me je presenetilo, da so bile videti prav takšne kot Dorotkine, drugačen je bil samo material, bile so usnjene, medtem ko jih je Dorotka imela iz močne, lahko perljive tkanine.

»Genialne stvari so ponavadi preproste,« reče Peter. »Njihov princip se skozi leta ne spreminja.«

Ponoči, ko Peter zaspi, se splazim iz spalnice in grem v svoj kabinet. To je majhna soba z oknom, ki gleda na vrt, udrtim kavčem in računalnikom. Dvignem telefon. Rada bi preverila naslov nemških sorodnikov. Čeprav sem kot otrok odvila na desetine paketov, nimam pojma, od kod so nam jih pošiljali.

V kalifornijskem Reddingu je ura tri popoldne. Martin je slišati nataknjen, in ko mu rečem, kaj bi rada od njega, dolgo molči.

»Zakaj pa rabiš vedeti?« nato vpraša.

Tisoči kilometrov, ki ležijo med nama, ga pomirjajo, Praga z očetovim grobom in Nemci so zdaj dovolj daleč.

»Zanima me,« odgovorim.

»Veliko dela imam,« reče. »Si kaj našla v očetovem stanovanju?«

»A misliš na kaj konkretnega?«

»Ne vem. Najbrž ne.«

»Opornice,« rečem.

»Kaj?«

»Igrali smo se z njimi, se spomniš? Tak sistem usnjenih jermenov.«

Ne ve, o čem govorim. Nisem presenečena. Odrasel je in pozabil; niti sama se ne bi spomnila, če ne bi po naključju naletela nanje.

»A imaš svinčnik in papir?«

Pritrdim.

»Lahnstein,« reče. »To je nekaj kilometrov za Koblenzem.«

Zapišem si. Fascinira me, da si je to zapomnil.

»To je zaradi znamk,« mi pojasni. »Na njih je bil žig. Pogledal sem v atlas, od kod so.«

Zapomnil si je tudi ulico. Na košček papirja si zabeležim še njeno ime.

»Hvala.«

Nekaj zagodrnja. Potem vpraša, kakšna je bila očetova žara. Opišem mu jo. Zanima ga, ali je bila težka, ampak jaz ne vem, kaj naj odgovorim, ker je nisem imela v rokah, dotikal se je je samo Daniel.

»Ampak bila je lepa, ane?« spet preverja.

»Ja.«

»Spodobna?«

»Aha.«

Nekaj časa molči, nato se odkašlja.

»Če bi še kaj rabila, se kar oglasi.«

»V redu.«

»Kar se pa tistih Nemcev tiče,« reče, »nočem nič imeti z njimi.«

»Nikoli več ne boš slišal zanje,« mu obljubim.

Kaže, da ga to ni prepričalo. Ko se poslavljava, zaznam, da je slabe volje, razmišljal bo o tem, kar sem mu rekla, in obžaloval, da mi je dal naslov.

Pottsau

Martin je to, kar mu je povedal oče, sveto verjel vse do odraslih let.

Klara Rissmann, ki nam je iz Lahnsteina pošiljala pakete s sladkarijami, je zanj ostala sebična in neodgovorna mati; ženska, ki je zapustila svojega otroka v času, ko jo je najbolj potreboval. Martin nikoli ni poskušal korigirati svojega mnenja, in ko je bil star deset let, je celo nehal zahtevati čokolado, ki nam jo je pošiljala nemška babica. Po pravici povedano je nas z bratoma to razveselilo, sami nikoli nismo imeli nobenih zadržkov in smo se mirne duše okoriščali s tem, kar je prišlo čez zahodno mejo.

Paketi od Klare Rissmann so na naslov naše babice Hedvike Mahlerove prihajali od konca štiridesetih let. Ponavadi so prišli dva- ali trikrat na leto, v njih pa so bile predvsem sladkarije, čokolada, praženi oreščki, oblati in bonboni. Včasih je babica dodala pobarvanke, nogavice ali spodnje perilo.

Ko je bil oče majhen, je mislil, da jih pošilja neka daljna sorodnica, in resnico je izvedel šele kot odrasel; pakete je pošiljala njegova mati, ženska, ki je nikoli ni videl.

Hedvika Mahlerová, ki jo je vse dotlej imel za svojo mater, mu je pojasnila, kako je do tega prišlo; med dolgim pripovedovanjem je sedel z rokami, prekrižanimi na prsih, in globoko dihal. Pred očmi mu je vstala podoba dveh žensk; tiste, ki je bila dejansko noseča, to je njegove matere, in tiste, ki ga je potem vzgojila in ki je zdaj sedela pred njim, prežeta z občutkom krivde in jecljajoča.

»Sranje,« je rekel, ko je Hedvika nehala govoriti in ga je negotovo pogledala; tačas je bil že šest let poročen in imel je dva otroka, ki sta Hedviko ogovarjala z babica.

Hedvika se je bala, da se bo Konrad odločil svojo pravo mater poiskati, in odleglo ji je, ko do tega ni prišlo. Tik preden je odšel domov, se je zaprl v stranišče, ona se ni mogla premagati in je pritisnila uho na vrata; ko ga je zaslišala jokati, se je odplazila v kuhinjo in si z rokami zakrila obraz.

Zvečer je pisala sestri Anni, ki je kljub svojim letom še vedno učila na trgovski akademiji v Tichem Brodu.

»Povedala sem mu,« je priznala na začetku pisma in Anna ji je čez teden dni odgovorila, besno in užaljeno.

»Skrivnost bi morala ostati skrivnost,« je pisala; s konico peresa je pri tem raztrgala papir.

Konrad Mahler, ki je delal v tovarni ČKD, iz razkritja svoje matere ni nameraval potegniti nobenih zaključkov. Sprva je celo ohranjal distanco; ženska, ki je iz Nemčije pošiljala pakete, mu je ostala tuja. Šele sčasoma se je začel resneje ubadati s tem, kar je izvedel; ko se mu je rodil tretji otrok, ga je vzel v naročje in si ga preiskujoče ogledoval.

»Kaj bi se moralo zgoditi, da bi ga zapustila?« je vprašal svojo ženo.

On sam je bil z otroki zraščen, ni si znal zamišljati, da bi jih lahko zapustil. Ko si je priznal, da mu je nekaj podobnega naredila mati, je padel v depresijo. Sredi noči je telefoniral Hedviki.

»Zakaj?«

Vedno znova mu je ponavljala, da je bil bolan in da bivanja v zbirnem taborišču, kamor so njegovo mater deportirali iz Prage, verjetno ne bi preživel.

»Se je hotela vrniti pome?«

Na to Hedvika ni odgovorila, zato je v njem zraslo prepričanje, da ne. Pomislil je, da si je njegova mati v Nemčiji uredila novo življenje. Verjetno je imela druge otroke in on ni sodil mednje. Pošiljala mu je pakete, da bi si utišala vest. Svoj odnos do njega je kompenzirala s čokoladnimi palčkami in šumečimi bonboni.

Od vsega tega je zbolel. Dobil je meningitis in dva tedna preležal v bolnišnici. Sanjalo se mu je o nemški materi in krdelu lisastih psov; ko se je predramil iz vročičnega sna, je uzrl Hedviko, kako sedi ob postelji in mu briše usta.

Nagnjenost k depresijam, ki jih je imel od nekdaj, se je po njegovem povratku iz bolnišnice okrepila. Začel je iskati samoto, postal je zagrenjen in ciničen. Star je bil prek štirideset let, pa se je videl kot zapuščenega otroka. Ko je Hedviko vprašal o svojem očetu, mu je rekla, da ga ni poznala, rodil se je šele po njegovi smrti. Nova skeleča bolečina. Raje je sešteval negativne kot pozitivne plati in blazno visel na lastnih otrocih; neprestano je imel potrebo preverjati, ali ga imajo radi.

Vedel je, da je bil bolan, glede tega Hedvika ni lagala. Rodil se je z izpahnjenimi kolki; v dokaz je imel usnjene opornice, v katere so ga morali privezovati; spravljene jih je imel v predalu. Vendar se mu ta okvara ni zdela tako pomembna, da bi ga zaradi nje zapustila mati, šlo je za ortopedsko zadevo, to ni bilo vprašanje življenja in smrti.

Hotela ga je zapustiti; to je bil edini zaključek, do katerega je prišel. Še psica ne zapusti svojih ščenet; njegova mati je morala biti slabša kot žival, je rekel Hedviki.

Molčala je. To ga je navdalo z zadovoljstvom, strah ga je bilo, da bo neznano žensko v Nemčiji zagovarjala.

Kmalu si je zanjo ustvaril lasten slovar; prasica, krava, pizda. Nemško je to seveda zvenelo še bolje. Pred otroki tako ni govoril, temu je nasprotovala njegova žena. Samo včasih mu je ušlo, kadar je gledal paket z nemškimi znamkami in žigom Lahnsteina.

»Prasica,« je rekel. »Pottsau.«

***

Zadnji paket je prišel leta 1987, in ker je Hedvika Mahlerová spomladi tistega leta umrla, ga je mojemu očetu izročila njena soseda, gospa Otrubová. Čez leto dni je umrla Hedvikina sestra Anna, in to je bilo tudi zadnjič, ko je oče vstopil v hišo na Průmyslovi ulici, potrkal na vrata gospe Otrubove in vprašal, ali so se v preteklem letu tu morda nabrala kakšna nova pisma ali paketi. Soseda je odkimala in oče si je oddahnil; odleglo mu je, da ne grozijo več nobeni paketi iz Nemčije.

***

Zadnjega paketa se zelo dobro spomnim. Stara sem bila trinajst let in nisem mogla razumeti, kako je mogoče, da je paket tukaj, babica Mahlerová pa ne; sladkarije, ki so prihajale iz Nemčije, sem zmeraj povezovala z njo, samo ona je bila posrednik med nami in nevidno babico iz Lahnsteina, z njo je komunicirala in nam predajala sporočila od nje – pisana božična voščila, čokoladne jajčke za veliko noč in hlačke, na katerih so bila všita nemška imena dni.

Nikoli se mi ni zdelo čudno, da imamo tri babice, dve pravi – mamino mater in babico Mahlerovo – in eno dopisno, v Nemčiji.

»Ampak dopisna babica je bila tvoja prava babica,« mi je rekel Peter, ko sem mu pripovedovala o tem. »Kaj če si ji podobna?«

Ni mogel razumeti, da nemške babice nikoli nisem videla. Newmani poznajo svoje družinsko drevo tja do sedemnajstega stoletja, genealogija je konjiček Petrovega očeta.

Odkimala sem.

Po revoluciji leta devetinosemdeset je bila pot k babici Klari odprta bolj kot kdajkoli prej. Oče mi tega ni povedal, meni pa to ni prišlo na misel, dosti bolj kot zgodovinska prelomnica so me zanimali sošolci iz gimnazije.

Paketi od babice Klare so skozi leta postali del otroških legend in to, da so v resnici obstajali, so nam dokazovale samo nemške znamke, ki so si jih moji bratje lepili v albume.

Dopust

Sedem mesecev po Dorotkinem rojstvu se vrnem v službo za skrajšani delovni čas, med kosilom si v računalniku odprem nemški telefonski imenik.

Lahnstein spada pod telefonsko regijo Koblenz in sprva mi ne uspe najti nikogar s priimkom Rissmann. Iskanja je torej konec, še preden se je lahko začelo. Ko hočem imenik zapreti in se najesti kot pošten človek, s plastičnim pladnjem, položenim na kolena, opazim, da je po njem mogoče iskati ne le po imenu, temveč tudi po naslovu. Odložim hrano in v prazno okence napišem Erzbachstrasse, ime, ki mi ga je pred nekaj tedni zaupal Martin. Čez par sekund mit nemške babice zadobi trdnejšo obliko; z računalniškega zaslona sije ime Gertrude Rissmann.

To me vznemiri, vendar znosno, prepišem si telefonsko številko in do konca pojem kosilo. Potem pokličem v Lahnstein, in ko nekdo na drugem koncu dvigne slušalko, prekinem. Usta imam suha in začnem se potiti.

Gertrude Rissmann bo nedvomno Klarina hči, in kdo ve, ali sploh sluti, da je imela brata na Češkem.

Napotim se v kuhinjo in si pripravim kavo. Spijem jo oprta ob kuhinjski pult, in ko se na vratih pojavi moj šef, ga prosim za teden dopusta. Zanima ga, za kaj ga rabim; boji se, da je Dorotka bolna.

Pomirim ga.

»Na sledi naramnic sem,« rečem.

To ga ne spravi iz tira, očitno je doživel že vse kaj hujšega.

Gertrude Rissmann se je morda sama rodila z okvaro kolkov, ki se je ognila vseh drugih, z izjemo mojega očeta in moje hčere. Če pa ne, bi lahko vedela, po kom jo dedujemo.

Ko mi je Martin narekoval naslov, s katerega so pred leti prihajali paketi, se mi je zdelo malo verjetno, da bi na njem lahko stanoval nekdo, ki bi se jih še spomnil, nekdo, ki bi se spominjal dopisne babice.

Toda telefonski imenik ne laže. Britanski mogoče, nemški pa nikakor ne. Je pinktlih, tako kot vse drugo.

Breskov biskvit

Pot v Nemčijo je grozna.

Vozim starega renaulta, Dorotka v otroškem sedežu zadaj izmenično tuli in spi. Erzbachstrasse se približujeva bolj v kratkih zaletih kot s tekočo vožnjo, ker vsakih sto kilometrov sledi postanek za dojenje ali previjanje. Odpotovala sem zgodaj zjutraj in odločila sem se, da prespim v Leuvnu; lastnika družinskega penziona na obrobju mesta sta prijazna, in ko zjutraj zaspim, mi celo prineseta zajtrk v posteljo.

V Lahnstein prispem pozno popoldne in po kratkem blodenju najdem hotel, v katerem sem si rezervirala sobo, plačam s kartico in se z vreščečo Dorotko zbašem v dvigalo, k starejšemu paru, ki si me sočutno ogleduje.

Soba je majhna in čista, k njej spadata ozek balkon in kopalnica s kabino za prhanje. Postopoma znosim stvari iz avta, zložljivo otroško posteljo, prenosni računalnik, nastavek za električno vtičnico in zavoj plenic. Nahranim in uspavam Dorotko, pokličem Petra in se stuširam. Nimam moči iti na večerjo v hotelsko jedilnico, namesto tega načnem tablico čokolade, zlezem v posteljo in prižgem televizijo. Predvajajo neko nadaljevanko, nekaj minut poskušam slediti zgodbi in nato zaspim; spim tako dolgo, kot mi to dopusti Dorotka, slabe tri ure, potem ko jo podojim, pa še štiri.

***

Hiša na Erzbachstrasse je dvonadstropna, z majhnim vrtom, ograjo iz lesenih letvic in pločevinastim poštnim nabiralnikom. Sodeč po telefonskem imeniku v njem stanuje Gertrude Rissmann.

Trudi.

Ura je deset zjutraj in jaz stojim pred vratci, ki vodijo na posest; Dorotka, ki jo imam v ruti na prsih, spi. Oblekla sem si kavbojke in lahen pulover, okoli vratu sem si ovila ruto, na rami mi visi nahrbtnik.

Prši droben dež.

Nervozna sem. Ne vem, kaj bom rekla, in avtomatično se pripravljam na boj; zavedam se, da sem tujka, ki bo vsak čas vdrla v življenje neznanih ljudi.

Na zvoncu je napis Ing. G. Rissmann, inženirskega naziva telefonski imenik ni omenjal.

Odpret mi pride starejša ženska v svetlem kostimu, lase ima ostrižene na kratko in polt malodane prosojno; sunkovito potegne za vratca in jaz opazim, da si je k elegantnemu kostimčku obula čevlje z gumijastimi podplati, ki naj bi jo obvarovali pred blatom.

»Želite?«

Ima oster kovinski glas.

Predstavim se ji. Njen obraz ostane brez izraza, in šele ko dodam, da sem vnukinja Klare Rissmann, v njih zagledam preblisk začudenja.

»Konradova hči?« vpraša.

»Ja.«

Ogleduje si me in jaz nehote položim dlan na Dorotkino glavico, hčerka se zgane in z usteci začne iskati v pregibih mojega puloverja.

Ženska okleva, ne ve, ali mi lahko verjame.

»Imam rojstni list,« rečem in hvaležna sem Petru, ki me je pregovoril, naj ga vzamem s sabo; sploh mi ni prišlo na misel, da bi koga morala prepričevati o svoji identiteti.

»Stopite naprej,« reče ženska.

Sledim ji po ozki potki, posuti s peskom, v zastekljeni veži se sezujem in ženska mi ponudi copate. Odpelje me v kuhinjo, kjer so moderno pohištvo, zelišča v terakotnih cvetličnih lončkih in kavomat. Na mizi ležita odprt prenosni računalnik in skodelica s kavo, v pepelniku se kadi cigareta. Ženska prenosnik zapre in ga potisne stran, ponudi mi stol in pritisne gumb na kavomatu. Potem se skloni k hladilniku in ko se vzravna, v roki drži krožniček, prekrit s prozorno folijo.

Breskov biskvit.

Odreže mi pošten kos in ga položi predme skupaj z vročo kavo in vrčkom mleka. Dorotka zacmevka in meni je jasno, da jo bom morala podojiti; žensko vprašam, ali bi jo to motilo, in ona odkima, pokaže na vrata sosednje sobe in reče:

»Medtem ko boste dojili otroka, bi rada pogledala vaše dokumente.«

»Seveda,« bleknem in brskam po nahrbtniku; slednjič izvlečem papirnato ovojnico z rojstnim listom, nekaj fotografijami in koščkom papirja, na katerem je nemška znamka, ki sem jo nekoč odluščila z enega paketa, in delček poštnega žiga.

To izročim ženski in se umaknem v sobo, ki mi jo je pokazala; prepleskana je s kremno barvo, v njej je mehka preproga in lesena konferenčna mizica, na kateri se valja nekaj revij; tri stene zavzemajo velike knjižne omare, četrto steno pa okno z rumenimi zavesami. Usedem se na kavč in nahranim Dorotko; ko se vrnem v kuhinjo, ženska drži v roki eno izmed fotografij, ki sem jih pripeljala, in je vsa zaprepaščena.

»A kaj ni v redu?« vprašam in čutim, kako se mi ježijo dlačice na tilniku.

»To je torej Konrad,« zamišljeno reče ženska in odloži posnetek, na katerem je oče, star komaj pet let; trdno stiska roko svoje krušne matere Hedvike in resno gleda v objektiv.

»Nikoli ga nisem videla,« reče ženska. »Doma se o njem ni govorilo.«

Opogumim se.

»On je vaš –«

»Brat,« odgovori in s tem potrdi mojo domnevo, da je prav ona Gertrude Rissmann, moja teta.

Preden sem se odpravila v Lahnstein, me je Peter posvaril, da naj si od srečanja s sorodniki ničesar ne obetam, in zdaj sama ugotavljam, da je imel prav; Gertrude Rissmann ostaja zadržana in nezaupljiva. Pomislim, da jo je morda strah, da sem se prišla potegovat za dediščino, toda ona se zasmeje. Seže po škatlici cigaret, vendar jo z očmi, uprtimi v Dorotko, odloži.

»Kaj še, draga moja,« reče. »Nobene dediščine ni. In je niti ne more biti, mati je namreč še zmeraj živa.«

Vzame mi sapo. Rada bi izračunala, koliko bi lahko bila babica Rissmannova stara, a glede na to, da ne vem, kdaj se je rodila, je to povsem brezplodno.

Trudi Rissmann mi prebere misli.

»Devetdeset,« reče. »Rodila se je leta 1912.«

Ne znam skriti osuplosti. Ženska nasproti mene pokima.

»Trdoživa je.«

»Ali stanuje tukaj, z vami?«

Ko sem zapuščala London, si nisem drznila niti pomisliti, da bi bila babica lahko še živa.

Gertrude Rissmann odkima.

»Pred petimi leti smo jo morali dati v dom za ostarele.«

»Žal mi je,« rečem. »Znam si predstavljati, kako težko je skrbeti za –«

»Alzheimerjevo bolezen ima,« me prekine.

Nenadno upanje, da bom poslušala babičino pripovedovanje, se razleti na koščke.

***

Johanna Schmitt, moja druga teta, je še opreznejša kot njena sestra. Sedimo v restavraciji mojega hotela in jaz sem nemirna, ker sem Dorotko pustila samo v sobi. Vsake pol ure jo stečem pogledat, ampak Dorotka, kot da bi slutila, kako pomemben je zame sestanek z izgubljenimi sorodniki, trdno spi, umita in nahranjena.

Tudi Johanna kadi. Je štiri leta mlajša od Gertrude, ki je stara dvainpetdeset let. Za razliko od svoje sestre je poročena in ima dva otroka; skupaj s svojim možem, ki je odvetnik, živi v moderni vili nekaj kilometrov ven iz mesta.

»Vedeli sva, da imava brata,« reče, ko si naročimo večerjo. »Ampak za naju je bil kot mitski junak iz pravljice; živel je v tuji državi, iz katere nihče ni smel potovati.«

Telečji medaljoni, ki jih predme položi natakar, so vroči in dišijo po belem vinu. Zarežem vanje in zaprem oči, ves obraz potopim v paro, ki se dviga s krožnika.

»Pa ga po revoluciji,« rečem in sestri se spogledata, »niste imeli potrebe poiskati?«

»Ne.«

Gertrude z odgovorom ne odlaša; Johanna, ki jo je na pogovor očitno pripravil mož, je precej previdnejša, zadeve raje opisuje in pogosto pomišlja.

»Konrad nikoli ni bil del naše družine,« mi pojasni Gertrude. »Mati mu je pošiljala pakete, to ja, in nikoli ni prikrivala dejstva, da obstaja. Vendar nama o njem ni nič govorila in na podlagi naslova, ki sva ga prebrali na paketih, sva ugotovili, da niti ni imel istega priimka kot medve. Priimek Mahler nama ni nič povedal, medve sva bili Rissmannovi in sva vedeli, da se je mati pred poroko pisala Kolmann.«

Gertrude, ki je naročila lososa z mešano solato, reže ribo na majhne koščke in pregleduje, ali ne vsebuje kakih kosti.

»Nekoč sem si v restavraciji naročila file iz trske in končala na urgenci,« reče. »V grlu sem imela takole kost.«

Razpre palec in kazalec.

»Od takrat naprej pazim.«

»Losos nima kosti,« reče Johanna; sama ne večerja, pije vročo kavo.

Gertrude je s sabo vzela fotografije babice Rissmannove in po večerji mi jih kaže; posnetki imajo na zadnji strani vzorno napisane letnice, tu vidim leto 1958, 1965, 1970, 1972 in 1980. Presenečena sem, kako je babica Rissmannova visoka. Ima goste lase in prijetno okrogel obraz; ko jo pozorno pogledam, se mi zdi, da v potezah njenega obraza prepoznam svojega očeta.

Robert Rissmann, s katerim se je babica omožila leta devetinštirideset, je vitek moški z očali in negotovim nasmehom. Gertrude mi zaupa, da se je preživljal kot arhitekt in je pred petnajstimi leti umrl zaradi srčnega infarkta.

»Projektiral je našo hišo,« reče Gertrude. »Na začetku petdesetih, takrat je bila zelo moderna.«

»Kako pa sta se z babico spoznala?« vprašam.

Johanna pomaha natakarju in nam naroči konjak, ki se ga ne upam odkloniti.

»Bilo je zaradi neke služkinje,« reče Gertrude. »Mati se je takrat vrnila iz Protektorata –«

»Iz Češkoslovaške,« jo popravi Johanna.

Gertrude se ne da motiti.

»In ker je ta služkinja izvirala iz Koblenza, je mati z njo odšla sem.«

Johanna ima trdno stisnjene ustnice, vidi se ji, da o preteklosti svoje matere ne govori rada. Postajam nervozna, morala bi iti pogledat Dorotko, hkrati pa se bojim oditi – kaj če se vrnem in sester ne najdem več tu?

»Sčasoma je našla službo učiteljice v Lahnsteinu,« nadaljuje Gertrude.

»Z očetom sta se srečala na nekem popoldanskem čaju,« jo dopolni Johanna. »Poročila sta se čez slab mesec in čez eno leto se je rodila Trudi.«

»Pa babičini starši?«

»Kolmannovi?«

Johanna skomigne z rameni in Gertrude jo pogleda, s privihanimi kotički ust. Prižge si cigareto.

»On je bil menda esesovec,« reče.

Johanna trzne in položi dlan na sestrino roko.

»Tega ne veva zagotovo,« reče. »Mati nikoli ni govorila o njiju.«

Opravičim se in vstanem, stečem v svojo sobo in preverim Dorotko. V hotelsko restavracijo se vrnem prepričana, da sta Gertrude in Johanna izginili, vendar obe sestri sedita za mizo, Johanna si zliva konjak v kavo, Trudi pa s konico prsta načenja nov zavojček cigaret.

»Bi se lahko srečala z njo?« vprašam.

»Z materjo?«

Johanna srkne kavo in se skremži.

»A vam Trudi ni povedala, da ima Alzheimerja?«

»Je, ampak –«

»Jutri vas bom odpeljala k njej,« reče Gertrude.

Johanna se obrne stran, in ko popije kavo, telefonira svojemu možu, naj pride ponjo. Matthias Schmitt prispe v temnem suknjiču in usnjenih čevljih, predstavi se mi in mi ob slovesu v roko potisne vizitko.

Dr. jur. Matthias Schmitt, odvetnik za premoženjsko pravo, piše na njej, in meni je jasno, da je to svarilo, če bi slučajno gojila kakšne upe, hči Konrada Mahlerja se premoženju svojih nemških sorodnikov ne bo niti približala.

Klara

Dom svetega Jožefa je večnadstropna vila na obrobju Lahnsteina.

Gertrude parkira avtomobil na napol praznem parkirišču in se napoti k zastekljenim vratom, jaz z Dorotko v ruti ji sledim.

Ženska v recepciji je prijetna in se smehlja.

Peljemo se v drugo nadstropje. Potim se; poleg Dorotke s sabo nesem šopek, zavit v celofan, ki sem ga kupila na bencinski črpalki.

Vrata dvigala se s cinkom odprejo. Pred nami je dolg hodnik, ki ga prekriva siva preproga, na stenah visijo slike, ki so jih narisali otroci. Glavonožci in shematske hišice, štiri črte in enostavna strešica.

Gertrude hodi hitro in brez obotavljanja, molče. Na sebi ima isti kostim kot včeraj in čevlje z visoko peto, čez rame si je ogrnila svileno ruto. Želela bi si, da bi me kako podprla, dovolj bi bil nasmeh, toda njen obraz ostaja brezizrazen, ne znam brati z njega.

Vrata s številko 22 odpre brez trkanja.

»Mutti,« reče.

Vstopim tik za njo, z globokim vdihom in potihem cvilečo Dorotko na prsih.

Dopisna babica se spreminja v pravo babico.

***

Klara Rissmann, ki nam je več kot trideset let pošiljala pakete, sedi na robu postelje. Zgubana je in brezzoba, lase ima zataknjene za ušesi, nad čelom pa spete z otroško sponko. Fascinirajo me njene roke, velike in bele, s krhkimi prsti; rada bi se jih dotaknila, a si ne upam stopiti bližje.

»Mutti,« znova reče Gertrude.

Naredi nekaj korakov in položi svoji materi roko na ramo.

»Nekoga sem ti pripeljala.«

Mati jo pogleda in mene strese, kako svetle oči ima, sinje modre, prosojne. Iz sebe spravi nek zvok, ki ga ne razumem, Gertrude pa se nagne k njej.

»Se spomniš Konrada?« reče. »To je njegova hči.«

Stara ženska me končno pogleda. Zberem pogum in jo pozdravim, moj glas zveni pridušeno in plaho.

»Pošiljali ste nam pakete,« rečem.

Gertrudina mati me gleda, ne da bi me razumela. Potem se obrne k svoji hčeri.

»Kdo je to?«

»Konradova hči,« potrpežljivo pojasnjuje Gertrude. »Tvoja vnukinja.«

Klara Rissmann se mi nasmehne, vendar v njenem smehljaju ni ničesar, kar bi mi izdalo, da ve, o kom je govor.

»Usedite se,« mi reče Gertrude.

Sedem na naslonjač pri oknu in si ogledujem žensko pred sabo. Na njenem obrazu poskušam najti poteze svojega očeta in morda tudi svoje lastne. Občutek imam, kot da gledam v zrcalo in namesto svojega vidim tuj obraz; opazujem oči, nos in usta, kalup, iz katerega je bil odlit moj oče, pozneje pa tudi jaz sama, ne najdem čisto ničesar, kar bi potrjevalo, da spadam v rod Klare Kolmann.

Tudi ona preiskujoče gleda vame. Nazadnje odkima in se nasloni na blazino. Zapre oči. Vprašujoče pogledam Gertrude, ki skomigne z rameni. Brez besed sediva v sobi in čakava; v okensko šipo se upira sonce.

Nazadnje, po neskončno dolgem času Gertrudina mati odpre oči. Videti je presenečena, očitno je že pozabila na naju. Vzravna se in iztegne roko, pokaže name in meni vztrepeta srce, prepričana sem, da me je prepoznala. Nasmehnem se ji, a njena roka nenadoma omahne, ženska se obrne stran in iz ust se ji pocedi potoček sline.

***

V dvigalu jokam. Gertrude mi poda papirnat robček.

»Jaz sem to že dala skozi,« reče. »Pred petimi leti, ko so nam povedali diagnozo.«

Receptorka naju razumevajoče gleda. Iz velike steklene sklede nama celo ponudi pepermintove bonbone. V Gertrudinem BMW-ju enega odvijem in dam v usta; Gertrude, ki se opira ob pokrov motorja, si prižge cigareto. Ko pokadi, ogorek pohodi s peto.

»Kaj boste pa zdaj?« vpraša.

»Ne vem.«

Dorotka, ki jo imam na kolenih, se zasuka.

»Jo lahko malo popestujem?«

Gertrude vzame punčko v naročje in obraz se ji omehča. Opazujem ju, in nenadoma me prešine, da je moj oče veliko bolj podoben Gertrude kot svoji materi.

»Gertrude?« rečem.

Ne odgovori in ščegeta Dorotko pod brado.

»A vi se pa nikoli niste poročili?«

»Ne.«

Izroči mi Dorotko.

»Ne maram moških.«

Začutim neznansko željo po cigareti.

»Držite jo še malo,« rečem. »In dajte mi cigareto.«

Kadim prvič po Dorotkinem rojstvu.

***

Zvečer se v telefon jokam Petru.

»Ni me prepoznala,« hlipam.

»Kaj si si pa mislila?« odgovori moj analitično razmišljujoči mož. »Če se ne motim, ko si se peljala tja, niti nisi vedela, da je še živa.«

»Kaj naj naredim?« vprašam in iščem robec v torbici.

»Pridi domov,« reče Peter.

Molčim.

»To sploh ni enostavno,« potem rečem.

»Ne,« se strinja. »Ampak ni ti treba še bolj komplicirati.«

»Okej, pridem,« obljubim. »Čez nekaj dni.«

To ga preseneti.

»Kaj boš pa počela tam?«

»Moram se naspati,« rečem. »Naspati in pomiriti.«

Poleg tega pa bi rada še enkrat obiskala babico Rissmannovo; vendar mu tega ne povem.

Gertrude

Spet sediva druga nasproti druge, tokrat brez Gertrude.

Babica ima na sebi spalno srajco, zavezano pod vratom, jaz kavbojke in pulover. Dorotko sem pustila na recepciji. S sabo sem prinesla očetovo fotografijo, toda ko jo stari ženski pokažem, ga ne prepozna. Posnetek odložim na nočno omarico, kjer stojita plastičen lonček z vodo in krožniček z vaflji.

Molčiva.

Babica si me ogleduje in njene oči so oči razumno razmišljajočega človeka; a brž ko vanje pozorneje pogledam, naletim na nepredirno steno.

Občutim obžalovanje, žal mi je, da se nisva spoznali prej.

»Ti si pa že bila tukaj,« nepričakovano prekine tišino.

»Ja,« presenečeno odgovorim. »Včeraj, z vašo hčerjo Gertrude.«

Stara ženska zadovoljno prikima. Zapre oči in jaz se ustrašim, da se spet namerava pogrezniti v sen. Strašno si želim, da bi še trenutek ostala budna, zato vstanem in se dotaknem njene roke.

»Se spomnite svojega sina?« vprašam. »Konrada?«

Odpre oči.

»Le kako bi ga lahko pozabila?« ugovarja.

»Konrad je moj oče,« rečem.

Srce mi močno razbija, ne upam si verjeti, da se je babici za trenutek vrnila jasna zavest. Pobožam jo. Spet zapre oči in z glavo poglobi vdolbino v blazini. Vrnem se v naslonjač in si zmasiram vrat. Čim dlje starka spi, tem manj časa mi preostaja za pogovor. Zajamem sapo in vstanem. V vrzeli med posteljo in steno zagledam zavoje s plenicami. Začutim zbodljaj v prsih in naredim nekaj korakov; moje premikanje staro žensko predrami, tudi ona se na postelji usede in zamežika vame.

»Erich?« reče.

Pristopim k njej. Tako kot včeraj ima lase spete z otroško sponko. Zamišljeno si me ogleduje, poskuša povezati moj obraz z nekim imenom iz svoje preteklosti.

»Moram iti,« rečem. Nagnem se k njej, rada bi jo poljubila na čelo. Ustraši se, zato se hitro odmaknem. Od vrat ji pomaham.

»Erich?« ponovi z jokavim glasom stare svojeglave ženske.

***

»Prišla sem se poslovit,« rečem Gertrude. »Danes odhajam.«

Renaulta s prižganim motorjem sem pustila stati na robu ceste; iz otroškega sedeža se oglaša Dorotka. Gertrude je videti zaprepaščena, skoraj se zdi, da ji je mojega odhoda žal.