Tracy Madison

Karácsonyi kibékülés

Tracy Madison

Valentin-napi fogadás

Tracy Madison

Babaváró buli

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Tracy Leigh Ritts, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: Miracle under the Mistletoe (Harlequin Mills&Boon, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2015)

Magyarra fordította: Fejes Zsuzsa

© Tracy Leigh Ritts, 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: A Match Made by Cupid (Harlequin Mills&Boon, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2016)

Magyarra fordította: Fejes Zsuzsa

© Tracy Leigh Ritts, 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: An Officer, a Baby and a Bride (Harlequin Mills&Boon, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2016)

Magyarra fordította: Fejes Zsuzsa

Nyomtatásban megjelent: a BIANCA 353. számában, 2024.

Átdolgozott kiadás

isbn 978-963-540-790-3

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Tracy Madison

Karácsonyi kibékülés

1. FEJEZET

Amint belépett a romantikus hangulatú olasz vendéglőbe, Olivia Markham-Foster azonnal tudta, hogy óriási hibát követett el. A pincér a terem egyik sarkában álló asztalhoz vezette, melynek elhelyezése garantálta az intimitást. Olivia nem bánta, hogy a többi vendég távolabb ül, de a meghitt, összebújásra csábító környezetet nem tartotta helyénvalónak.

Úgy vélte, a mai este egyáltalán nem a romantikáról szól, s ha Grady meglátja majd itt, téves következtetésekre juthat. Férje nyers külseje mögött érző szív rejlett. Makacsul hitt a híres-hírhedt happy endben, és Olivia meg volt győződve róla, hogy nem fog tetszeni neki, amit ő mondani készül.

Csakhogy már meghozta a döntését, és tartani akarta magát a tervhez. A vendéglő kiválasztásáért egyedül a barátnőjét, Samanthát hibáztathatta, de már késő lett volna változtatni rajta. Itt kell megvalósítania az elhatározását, amelytől a sorsa függ – ahogy Gradyé is. Zátonyra futottak, életük megfeneklett, de nem folytathatják így tovább, mert végül mindketten tönkremennének.

Olivia bort rendelt, s miután kihozták, felsóhajtott, és a poharával kezdett játszadozni. Grady persze másképp látná az egészet. Mint mindig, most is elővenné újra ugyanazokat az érveket, és emlékeztetné őt, hogyan éltek korábban. Mintha ő el tudná felejteni! A férje pedig addig igyekezne megint elcsavarni a fejét, amíg meg nem adja magát.

Hát ezúttal nem, gondolta Olivia. Ezúttal erős lesz.

Hirtelen borzongás futott végig rajta. Megérkezett! Fel se kellett tekintenie, hogy tudja, mert a teste, mint máskor is mindig, megérezte Grady jelenlétét. Mégis felpillantott, s ezzel újabb hibát követett el.

Megpróbált félrenézni, de képtelen volt rá. Grady Foster ugyanis nem egyszerűen bejött, hanem szinte belejtett, mint egy parkett-táncos, miközben veszélyesnek is tűnt, akár valami vad és megszelídíthetetlen párduc. Markáns vonásait mintha vésővel faragták volna ki, hollófekete haja épp elég hosszúra nőtt ahhoz, hogy hangsúlyozza szögletes állát és magasan ülő arccsontját. A távolság ellenére is látszott, mennyire csillog a szeme, mialatt végigmérte őt, majd hosszú léptekkel odasietett hozzá.

Olivia gyorsan ivott egy korty bort, aztán nagy levegőt vett, s arcára hűvös mosolyt erőltetett, melyet az elmúlt három évben oly tökéletesen begyakorolt. Ha sikerül elrejtenie az érzéseit és magabiztosan viselkednie, túl fogja élni ezt az estét.

Ahogy annyi minden mást is túlélt.

Grady leült a vele szemközti székre, odabiccentett neki, s meglazította a nyakkendőjét. Gyűlölte az öltönyöket, amit Olivia tulajdonképpen sajnált, mert kevés férfinak állt olyan jól ez a viselet, mint a férjének.

– Köszönöm, hogy elfogadtad a meghívásomat – mondta halk, tiszta hangon. Remélte, hogy a beszélgetést szabályos mederben tudja tartani, mielőtt újra rájuk telepednének a múlt árnyai. Azonkívül azt sem akarta, hogy Grady észrevegye, milyen mély benyomást tesz rá a megjelenése. – Nem voltam benne biztos, hogy eljössz.

A férfi értetlenkedve ráncolta össze a szemöldökét.

– A feleségem vagy, Olly. Miért gondolod, hogy nem akarlak látni? Olyan régen vártam erre a… találkozásra.

Olivia megköszörülte a torkát. Gradynek igaza van. Noha már sokszor elutasította a férfi békülési kísérleteit, azt mindig tudta, hogy ha hívja, jönni fog. Mert nem adta még fel a reményt, mint ő.

– Egyszerűen nem voltam benne biztos – hazudta ismét.

– Akkor nem figyeltél rám. – A férfi barna szeme elsötétült. – Mindig rendelkezésedre állok, bármikor legyen is szükséged rám. Elég világosan megmondtam már, nem igaz?

– De… csak…

Olivia megkönnyebbülten elhallgatott, amikor a pincér felbukkant az asztaluknál, s átnyújtotta az étlapokat. Miután Grady rendelt valami innivalót magának, újra magukra maradtak.

– Úgy örülök, hogy felhívtál – szólalt meg a férfi. – Azóta nem voltunk már ilyen helyen, mióta… – Itt elakadt. Kezével végigsimított az állán, és a homlokát ráncolta. – Szóval már évek óta nem.

Oliviának hihetetlenül nehezére esett nem reagálni arra, amit a férfi majdnem kimondott. A gyász ismerős érzése szinte letaglózta, de tudta, ha nem vesz erőt magán, összeomlik. Így hát gyorsan és kérlelhetetlenül elfojtott magában minden érzést.

– Igen, már évek óta, és ez a vendéglő igazán helyes, de… – Mélyet sóhajtott, aztán összeszedte a bátorságát. – Most bizonyára azt hiszed, azért hívtalak ide, hogy… hogy…

– Talán, hogy együnk egy jót? – Grady megpróbált tréfálkozni, ám a homlokán elmélyültek a ráncok. – Na, ki vele! Mondd el, mit hiszek szerinted!

– Nyilván arra számítottál, hogy ki akarok békülni veled.

A férfi megmerevedett.

Olivia nem először szerette volna, ha ő is képes erre: merev hallgatással kivárni, míg a másik megszólal. Csakhogy itt Grady volt a párduc, nem ő.

– Nem… nem akarok… – dadogta – újra együtt lenni veled, de mindenképp beszélnünk kell, ha nem is a… kibékülésről.

Grady hitetlenkedve bámult rá.

– Vagyis csak azért préseltem bele magam ebbe az öltönybe és száguldottam át a városon, hogy azt mondd, semmi sem változott? Ezt telefonon is elintézhettük volna. A fenébe is, Olly, mit képzeltél?

– Semmit sem képzeltem… egyszerűen nem tudtam… Samantha ajánlotta ezt a vendéglőt. Az ilyesmit nem lehet telefonon megbeszélni, és te már hónapok óta nem laksz otthon. – Olivia kihúzta magát. – Azt hittem, úgy tisztességes, ha olyan helyen találkozunk, amelyet még egyikünk sem ismer.

– Samantha mondta, hogy itt találkozzunk?

– Igen. Én nem tudtam, hogy ez… ilyen. – Samantha Hagen volt Olivia legjobb barátnője, de Grady is nagyon kedvelte a nőt, aki legalább annyira szerette volna, ha kibékülnek, mint ő maga.

– Sammy mindig is jó fej volt – mosolyodott el a férfi. – Rég nem beszéltem már vele. Hogy van?

– Jól. Az üzlet virágzik. – Samantha válóperes ügyvédként dolgozott. – Több munkája van, mint eddig bármikor.

Grady arcáról lehervadt a mosoly.

– Ennek örülök… úgy értem, miatta, de különben…

– Te nem hiszel a válásban – fejezte be a mondatot Olivia.

– Nem egészen így van, csak szerintem nem szabad feladni, amíg az ember tényleg nem próbált meg mindent. Korábban te is ezt vallottad.

Olivia megborzongott, aztán mégis elszántan felelte:

– Korábban sok mindent másképp gondoltam, ám a dolgok változnak. – Férje váratlanul megfogta a kezét, és benne ez az egyszerű érintés különös, mélyről jövő vágyat ébresztett. Jaj, mennyire hiányzott neki Grady! Végül elhúzta a kezét, és ökölbe szorította. – Minden változik – ismételte meg.

– De ez nem változott. Még mindig kívánsz, ahogy én is téged. Miért berzenkedsz ellene?

– Mert a testi vonzódás nem elég.

– Mindig ezt mondod, csakhogy…

Ekkor hirtelen megjelent a pincér, és meghozta Grady sörét, majd érdeklődött, hogy mit kívánnak enni. Olivia eddig jóformán meg se nézte az étlapot, s épp mondani akarta, hogy még szüksége lenne néhány percre, amikor a férje megszólalt, és mindkettejük nevében feladta a rendelést. Azelőtt is gyakran tett ilyet, és Olivia akkor nagyon kedvesnek találta, most viszont elfutotta a méreg.

Miután a pincér távozott, sötét pillantást vetett Gradyre.

– Lehet, hogy én valami mást szerettem volna. Például szalagtésztát Szent Jakab-kagylóval.

– Tényleg? – vonta fel a szemöldökét a férfi. – De imádod a marsala boros csirkét.

– Nem erről van szó.

– Akkor miről?

– Meg kellett volna kérdezned.

– Régen mindig marsala boros csirkét kértél, ha olasz étterembe mentünk. Honnan tudtam volna, hogy ez megváltozott?

– Már nem az a nő vagyok, akit feleségül vettél. Nagyon sok minden megváltozott. Miért nem vagy képes ezt elfogadni?

– Ha szalagtésztát akarsz, azonnal szólok. – Azzal Grady már emelte is a kezét, hogy a pincérnek intsen, amikor Olivia lefogta.

– Várj! Nem hozhatsz mindent rendbe, nem tehetsz mindent jóvá. Hagyd már ezt abba!

Férje elfojtott egy káromkodást.

– Sajnálom, hogy rendeltem helyetted. Régi szokásom, és nem gondoltam végig. De igazán nem akartalak felidegesíteni.

Olivia szemét elfutotta a könny, mire gyorsan pislogott néhányat, nehogy a férfi észrevegye. Ha most sírni kezd, Grady nem fogja komolyan venni, és a végén rábeszéli, hogy másítsa meg a döntését. Akkor pedig még évekig, sőt talán egész hátralévő életében foglya lesz ennek a borzalmas ürességnek, amely már így is régóta kínozza. Itt az ideje, hogy elmondja végre azt, amiért jött, még mielőtt elgyengülne. Nincs értelme megvárni a vacsora végét.

Kinyitotta a száját, de egyetlen hang sem jött ki a torkán. A ki nem mondott érzések láthatatlan falat emeltek közéjük. Grady összepréselt ajakkal, sötét tekintettel méregette, végül mintha lassan megértette volna.

– Nem is a csirkéről van szó, igaz?

– Igaz.

– Hanem miről?

Olivia képtelen volt kimondani. Régi emlékek suhantak át a fején abból az időből, amikor még boldogok voltak.

– Szóval? – A férfi hangja fásult volt, mintha csak tudná, mi következik, s szeretne mielőbb túl lenni rajta.

Olivia előreszegezte az állát, és Grady szemébe nézett. Elég az emlékekből, határozta el. Mindegy, milyen szép volt a múlt, most a tervére kell koncentrálnia.

– El akarok válni – jelentette ki halkan.

– Micsoda?

– Azt mondtam, el akarok válni. – Olivia szíve olyan hevesen vert, hogy szinte fájt. – Nagyon sajnálom, de eljött az ideje, és ezt te is tudod.

– Semmit sem tudok. – Grady résnyire húzta a szemét. – Nem óhajtok elválni, és nagyon sok minden van még előttünk, amíg egyáltalán hajlandó leszek csupán elgondolkodni rajta.

– Mégis meddig várjak? Már így is csaknem három éve, hogy nem vagyunk együtt.

– Hét évig nagyon boldogok voltunk.

– Az egy másik élet volt.

– Ez most is a mi életünk, Olly. A tiéd meg az enyém. Miért nem akarsz még egy esélyt adni kettőnknek? Mitől félsz?

– Nem félek, de te már kilenc hónapja elköltöztél. Semmi értelme becsapni magunkat. – Olivia újra felszegte az állát. – A házasságunknak vége.

– Csak azért költöztem el, mert erre kértél. – Grady ujjaival indulatosan a hajába túrt.

Olivia ismét vett egy nagy lélegzetet.

– Akkor is vége – erősködött. – Ezt neked is tudnod kell.

– Csak azt tudom, hogy még nagyon sok dolog köt minket össze. Mondd meg, ha tévedek!

– Nem tévedsz – suttogta reszkető hangon Olivia. – Valószínűleg mindig is fogunk érezni valamit egymás iránt. De nem forgathatjuk vissza az idő kerekét, amitől hirtelen megint minden olyan lesz, mint azelőtt volt.

Ó, pedig mennyire szerette volna ezt ő is! Alig tudta elfojtani a könnyeit.

Grady vonásai egyszeriben megenyhültek. Egy pillanatra becsukta a szemét, s amikor újra kinyitotta, már nem volt benne bosszúság, mindössze sajnálat és mély fájdalom. Igen, ez köt minket össze, ismerte fel Olivia, a fájdalom és a veszteség. De hogy lehet erre építeni?

– Igazad van – szólalt meg Grady. – Mindent odaadnék, ha megváltoztathatnám, ami történt. Csakhogy nem tehetem meg, drágám, és te sem. Soha semmi nem lesz már olyan, mint azelőtt volt. Ennek ellenére igenis boldogok lehetünk még. Én hiszek benne, Olly. Kivéve, ha… – Egy darabig makacsul összeszorította a száját, majd kibökte: – Van valakid?

– Nincs – jött azonnal a válasz. – De ez talán azon is múlik, hogy papíron még mindig házasok vagyunk.

– Én nem akarok más feleséget – mordult fel a férfi.

– Nagyszerű! Én viszont talán szeretnék egy másik férjet. Lehet, hogy már újra szívesen… találkozgatnék valakivel. – Olivia száján olyan könnyen jött ki ez a hazugság, mintha a szíve mélyén nem is egész másképp érzett volna. – Talán én már készen állok arra, hogy továbblépjek.

– Akkor lépjünk együtt tovább! Találkozz velem!

Milyen egyszerűen hangzik ez Grady szájából! – gondolta Olivia. Mintha elég lenne neki igent mondania, és máris minden rendbe jönne. És örömmel mondott is volna igent, ha nem érzi úgy, hogy az utóbbi kilenc hónapban többször talált rá a lelki béke, mint amikor még egy fedél alatt laktak. Ezért a válasza világos volt:

– Nem tudom megtenni, és nem is vezetne sehová. Hiszen már három éve, hogy utoljára boldogok voltunk együtt.

– Persze – helyeselt a férfi meglepő módon. – De végigcsináltunk ebben a három évben valamilyen terápiát? Beszéltünk akár csak egyetlenegyszer nyíltan és őszintén arról, ami történt? – Megrázta a fejét. – Nem. Tehát még korántsem próbáltunk meg mindent.

– Mondd, hogy ez a kilenc hónap számodra nem volt megkönnyebbülés!

– Számomra a pokol volt.

– Nekem nem – vágta rá Olivia, noha ez nem volt teljesen igaz. Hiányzott neki a férje, néha szinte fájdalmasan vágyódott utána. Hallani akarta a hangját, érezni, ahogy a karja köréje fonódik. Mindenekelőtt mégis megkönnyebbülés töltötte el. – Nincs szükségem a… beleegyezésedre ahhoz, hogy benyújtsam a válást.

– Tényleg nincs, de ez még nem jelenti azt, hogy harc nélkül feladom.

– Egyszerűbb lenne, ha belemennél. Nem akarok veszekedni veled, de várni sem tudok tovább. Kérlek, értsd ezt meg.

– Mit kellene megértenem? Szeretlek, Olivia. Ez már nem jelent neked semmit?

Olivia lehajtotta a fejét. Hiszen ő is szerette még a férjét, és valószínűleg mindig is szeretni fogja. Csakhogy a szerelem olykor nem elég.

– Nem, Grady – mondta végül, és összerezzent, ahogy meghallotta a saját hangját. Még egy hazugság! De már nem volt visszaút. – El akarok válni. Valahogy tovább kell élnem, és ez csak úgy megy, ha hivatalosan is véget vetünk a házasságunknak.

Gradyn látszott, hogy le van sújtva, ám aztán eltorzult az arca, mintha heves érzelmek hullámzanának végig rajta.

– Mit szólna ehhez Cody? Erre már gondoltál?

Szavai Olivia velejéig hatoltak, és mélyen megrázták.

– Codyt hagyd ki a játékból! – suttogta elsápadva.

– Ugyan már, legalább most, kivételesen beszéljünk őszintén egymással! – Grady ökölbe szorította a kezét. – Hiszen itt egyedül Codyról van szó. Még egyszer kérdezlek: Mit szólna ehhez a fiunk?

Olivia ekkor elvesztette az önuralmát, melyet már eddig is nehezen őrzött meg. Úgy érezte, sürgősen el kell innen tűnnie. El ettől az embertől! Felpattant, és jeges pillantást vetett a férjére.

– Megkérem Samanthát, hogy készítse elő a papírokat. Jobb, ha te is gondoskodsz egy ügyvédről.

Ezzel elhagyta a vendéglőt. Egész testében remegett, a sokk, a gyász és a harag teljesen átjárta. Hogy merészeli Grady bevonni az ő kisfiát ebbe az ügybe?

Sikerült visszatartania a könnyeit, míg elérte a kocsiját. Arra gondolt, a férje bizonyára keresni fogja, hogy meggyőződjön róla, nincs semmi baja. Hogy megvigasztalja. Ezért aztán ment előbb egy kicsit az autóval, majd beállt egy parkolóba.

Csak eztán borult rá a kormányra, hogy kisírja magát. Jaj, mennyire hiányzott neki Grady! De a fia talán még jobban, és ezért is volt olyan nehéz együtt lennie a férjével. Cody ugyanis úgy hasonlított az apjára, mint egyik tojás a másikra. Valahányszor Grady elmosolyodott, Olivia Cody mosolyát látta maga előtt, ha a férje szemébe nézett, a fia tekintett vissza rá. A hasonlóság minden alkalommal megrázta, valahányszor Gradyre pillantott.

Szerette a férjét, ugyanúgy, mint az esküvőjük napján, és nélküle üres lett az élete, de mindennek nem volt jelentősége ahhoz képest, hogy elvesztette a gyermekét.

Grady azt hitte, őt teszi felelőssé a fia haláláért, csakhogy ez nem volt igaz. Épp ellenkezőleg. Sokkal egyszerűbb lett volna, ha Gradyt okolhatja, mivel neki meg tudna bocsátani, önmagának viszont képtelen.

Merthogy az ő hibájából volt a férje és a fia aznap rossz időben rossz helyen. Az ő hibájából autóztak ketten a tükörsimára fagyott úton. Ő halogatta már hetek óta Cody látogatását a Mikulásnál, és ő tette a bogarat a gyerek fülébe, hogy az apja majd elviszi. Grady szeretett volna ugyan családi kiruccanást csinálni az eseményből, ám ő egy apa-fia kalandot javasolt, míg Grady végül beleegyezett.

Olivia önző módon néhány nyugalmas órára vágyott a nagy karácsonyi felhajtásban, s csak ezért vesztett el mindent, ami jelentett valamit a számára.

Ezért nem lehetett többé együtt Gradyvel. A férje túl sok emléket ébresztett benne, túl sok érzelmet. Tudta, hogy mellette soha nem találná meg a lelki békéjét.

Negyvenöt perccel később Grady végigsétált a temetőn, s csak akkor állt meg, amikor elérte a fia sírját. Már három év telt el, mióta utoljára hallotta Cody nevetését, három év, mióta utoljára megölelte.

Általában sikerült leküzdenie a fájdalmas ürességet, és végezte a dolgát tovább. Megbirkózott a hétköznapokkal, s képes volt úgy tenni, mintha normális ember lenne. Kizárólag itt nem kellett megjátszania magát, és ennek megvolt a maga oka: itt egyedül lehetett a fiával.

Az emlékek és a hó miatt, mely időközben beborította az egész várost, Grady reszketett. Noha az Oregon állambeli Portlandben az utóbbi néhány télen több hó esett, mint korábban, arra nem emlékezett, hogy bármikor is ilyen korán kezdett volna havazni. Talán ostobaság és szentimentalizmus volt tőle, mégis úgy érezte, mintha Cody akarna valami jelet küldeni. A fia szerette a telet.

Grady lehajolt, és letörölte a hópelyheket a gyerek nevét formázó betűkről.

– Szia, kicsim! Ma sokat gondoltam rád, bár tulajdonképpen mindig ezt teszem. – Grady torka elszorult, de azért folytatta. Bármilyen nehéz volt egy ilyen látogatás a fia sírjánál, tapasztalatból tudta, hogy ezzel közelebb kerül hozzá. – Ma este találkoztam a mamáddal. Ó, Cody, látnod kellett volna, milyen gyönyörű volt!

Olivia ezúttal kibontva viselte hosszú, sötétbarna haját, amely kihangsúlyozta finom metszésű arcát, varázslatos, kék szemét. Amikor Grady megpillantotta, tüstént újra beleszeretett. Mekkora bolond volt! Biztosra vette, hogy ez a vacsorameghívás azt jelenti, végre kibékülnek egymással.

– Nem fogom feladni – suttogta párát lehelve a hideg esti levegőbe. – Megígérem, hogy újra és újra megpróbálom, de most adnom kell neki néhány napot, hogy megnyugodjon. Én vagyok a hibás, amiért ma úgy felizgatta magát, pedig nem ezt akartam.

Amikor Olivia otthagyta őt a vendéglőben, legszívesebben felugrott és utánaszaladt volna, de kényszerítette magát, hogy ne mozduljon. Látta, hogy Cody említése szíven ütötte Oliviát, s talán jobb lett volna, ha hallgat, de annyira vágyott már rá, hogy beszéljen vele a fiukról. Annyi mindenesetre kiderült, hogy a neje még nem áll készen erre, és a mai este után kérdés, hogy valaha is eljut-e odáig.

Azt hitte, Olivia és ő némi távolságtartás után megint egymásra találnak majd, sőt várta, hogy a nő kezdeményezzen. Remélte, hogy végre elmondja, amit eddig nem mondott el, és akkor megmenthetik a házasságukat. Ehelyett Olivia arra kérte, váljanak el.

– Szeretném… – Grady nem folytatta. Ahogy Olivia, ő is szerette volna visszaforgatni az idő kerekét ahhoz a majd három évvel ezelőtti, viharos téli naphoz. Két nappal karácsony előtt Cody feltétlenül meg akarta látogatni a Mikulást. Őszintén szólva neki semmi kedve nem volt hozzá, jobb szeretett volna hógolyózni a fiával, mint a tömegben nyomorogni.

Cody azonban úgy nézett rá nagy, barna szemével, s úgy könyörgött, ahogy csak az ötéves gyerekek tudnak. Így hát nekivágtak az útnak. Sosem fogja elfelejteni, milyen földöntúli boldogság ragyogott fel a fia arcán, amint a Mikulás ölébe ült, s ezért a mosolyért cserébe Grady már nem bánta a hosszú várakozást a zsúfolt bevásárlóközpontban.

Amikor visszaindultak, erősen havazott. Egy percig – egy teljes, átkozott percig – Grady azt latolgatta, talán jobb lenne megvárniuk, amíg a hóvihar eláll, de aztán aggódni kezdett, hogy a helyzet rosszabbra is fordulhat, s elhatározta, hogy hazamennek, ahol Olivia várt rájuk.

Igen, tényleg mindent megadott volna azért, hogy ne kelljen ezt a napot még egyszer átélnie. Bár inkább hóembert épített volna Codyval, vagy legalább egy órával előbb mentek volna haza a bevásárlóközpontból – esetleg később! A fenébe is, mindössze néhány percen múlt, hogy az egész másképp történjen, s ne hajtson nekik egy részeg sofőr…

Grady újra végigsimított ujjaival a fia kőbe vésett nevén.

– A mamád engem hibáztat, Cody. Igaz, megesküdött, hogy nem így van, de én jobban tudom. Ha legalább kiabálna velem! Ha nem próbálná elfojtani az érzéseit, talán lenne még egy esélyünk.

Tulajdonképpen megértette a feleségét. Valószínűleg ő is így érezne, ha aznap Olivia ült volna a kormánynál. Jól el tudta képzelni, hogy szemrehányást tenne neki, ahogy magát is ezzel gyötri azóta szüntelenül.

Olivia mozdulatlanul állt egy helyben. Valami melegség támadt a szíve körül, amint észrevette Gradyt, aki a fiuk sírja előtt térdelt. Az után a szörnyű, mindent felemésztő nap után, amikor Codyt eltemették, nem jártak itt együtt.

Nagy nehezen nyelt egyet, s igyekezett megszabadulni attól a rettenetes nyomástól, amely a mellére telepedett. A novemberi szél feléje fújta a férje hangját, s ez különös módon vigasztalóan hatott rá.

Milyen furcsa, hogy Grady közelsége folyton fájdalommal tölti el, míg ez a pillanat most, amikor csupán a hangját hallja, csillapítja a benne feltoluló pánikot és kínt! Talán a biztonságos távolság miatt, vagy mert a férje nem sejti, hogy ő itt van. De lehet, hogy azért érzi jobban magát, mivel végre döntött a házasságukról.

Ebben a pillanatban azonban ez sem érdekelte. Anélkül hogy végiggondolta volna, mit tesz, egyszerűen elindult, szemét arra a férfira szegezve, akit mindig is szeretett. Léptei csikorogtak a hóban, ám Grady nem nézett föl.

Olivia megtorpant tőle nem messze, s most már azt is hallotta, mit mond rekedt, elkínzott hangján:

– Mindjárt újra karácsony lesz, fiam. Az emberek hamarosan megint feldíszítik a fenyőfákat meg a házukat, a gyerekek pedig meglátogatják a Mikulást. – Grady hangja elhalkult. – Igyekszem majd nem irigykedni, igyekszem nem gondolni arra, milyen volna, ha ismét velünk lennél. De nagyon nehéz lesz.

Olivia nem akarta hallani. Nem, nem, ezt már nem bírja ki! Tett egy lépést hátra, majd még egyet, Grady azonban tovább beszélt, és neki minden szava tőrdöfésként hatolt a szívébe.

– Nemrég láttam egy vasútmodellt, és eszembe jutott, mennyire tetszene neked. Levettem a dobozt a polcról, még mielőtt rádöbbentem volna, hogy…

Olivia pislogott párat, arcán végigfolyt egy könnycsepp, aztán még egy. Jaj, hányszor történt meg vele ugyanez! Túlságosan is sokszor.

– Hagyd abba! – mormolta. – Kérlek, hagyd abba!

Grady felugrott, s kezét a nő vállára tette.

– Nem tudtam, hogy itt vagy. Annyira sajnálom, hogy végig kellett hallgatnod!

Olivia a férfi mellkasára hajtotta a fejét, noha pontosan tudta, jobb lenne, ha lerázná magáról a kezét. De nem volt elég ereje hozzá, annyira jólesett az ölelése. Lehunyta a szemét, beszívta az ismerős illatot, s engedélyezett magának néhány percnyi vigaszt.

Grady közelebb húzta, és óvatosan gyengéd csókot lehelt a hajára. Olivia felsóhajtott, s még szorosabban simult hozzá. Többet akart, mindent, amit elveszített. Ha csak egyetlen éjszakára is, szerette volna úgy érezni magát, mint azelőtt. Normálisnak. Így hát belekapaszkodott a férfiba.

Rossz közérzete elmúlt, forróság árasztotta el a testét. Grady karjában hirtelen eszébe jutott mindaz, amit korábban egymás számára jelentettek: a szenvedély, amelyen megosztoztak, és sok más. Nem tudott úrrá lenni ennyi érzésen, kibontakozott a férfi öleléséből, és hátralépett.

– Sajnálom, hogy megzavartalak – suttogta –, de már mennem kell.

– Nem, nem kell! – Grady kinyújtotta a karját. – Gyere ide, Olly, engedd, hogy magamhoz szorítsalak!

Oliviának az esze azt súgta, hogy meneküljön innen, amilyen gyorsan csak lehet, ám a teste nem engedelmeskedett. Újra tett egy lépést Grady felé, aki kézen fogta, és a mellkasára vonta. Olivia felnézett rá, s még mielőtt ráeszmélt volna, mi történik, megérezte férje száját a száján.

Aztán egy csapásra minden eltűnt körülötte.

2. FEJEZET

Olivia megfordult, kéjesen nyújtózkodott egyet, és csukott szemmel Jasper után tapogatózott. Macskája puha bundája helyett azonban csak egy üres párnát érintett meg a keze.

Furcsa! Nem emlékezett rá, hogy az utóbbi években bármelyik reggel így ébredt volna.

Ó, nem! Képtelenség, hogy ezt tette! Forróság öntötte el, ahogy eszébe jutott az elmúlt éjszaka. Szent ég, tényleg megtörtént! Grady tegnap megcsókolta, ő visszacsókolta, aztán a férfi lakására jöttek, ahol még több csók következett, majd számtalan gyengéd érintés… és más is…

A szájához kapott, s nagy sóhajtással felült. Végre-valahára összeszedte a bátorságát, hogy szóba hozza a válást, utána meg ágyba bújt az exével?! Micsoda nő az, aki ilyet tesz, és ráadásul még élvezi is? Mi több, ő nem egyszerűen élvezte, hanem teljesen átadta magát a gyönyöröknek.

Váratlanul megrohanták az emlékek: ahogy a férfi megérintette, ahogy ő viszonozta. Izzó vágy fogta el újra. Nem okolhatta Gradyt a múlt éjszakáért, hiszen éppúgy kívánta a férjét, mint az őt. Legalábbis fizikailag.

Egyszeriben pánikba esett. Hogy gondolta ezt? Ostoba kérdés, mivel nem is gondolkodott, egyszerűen csak reagált Grady hangjára, simogatására, csókjaira…

Egy pillanatra felelevenítette magában az éjszaka eseményeit, s érezte, amint elárasztja a melegség és a gyengédség. Egek, milyen őrülten hiányzott már neki Grady!

Elképzelte, hogy most kimegy a konyhába, megcsókolja a férjét, és azt mondja, szeretne mindent újrakezdeni. A hasában erre nyomban furcsa bizsergés támadt. Talán nem is egy hiba volt ez az éjszaka, hanem a sors intése? Meglehet.

Kinyitotta a szemét, és mélyen beszívta a levegőt. A pánik még mindig nem múlt el, de évek óta először gyulladt ki benne a remény apró szikrája. Miért? Vajon mi változott meg?

Tekintete ekkor Cody egyik fényképére esett, s a gyönyörű kisfiú arcának látványa megdobogtatta a szívét. Ám mindjárt a következő pillanatban a mosolya és szeme csillogása tőrdöfésként érte. Cody most is halott. Hogy lehetett nélküle egy percig is boldog? Felfoghatatlan! Hiszen semmi sem változott. Igenis hiba volt az elmúlt éjszaka, s ezt azonnal el kell mondania Gradynek!

Kiugrott az ágyból, és elkezdte összeszedni a holmiját. Melltartó… megvan. Bugyi… rajta. Áthúzta ruháját a fején. A nyavalyába is, hol a cipője?! Végignézett a padlón, aztán letérdelt, s bekukkantott az ágy alá. Semmi.

Hirtelen kinyílt az ajtó, mire ő összerezzent, és beverte fejét az ágy peremébe.

– Netán szörnyeket keresel? Vagy megnézed, mit rejtettem az ágy alá?

– Egyik sem. – Olivia megdörzsölte a feje búbját. – Csak… nem találom a cipőmet.

– A nappaliban van. – Grady végigmérte. – Minden rendben?

Olivia némán bólintott, mert a szava is elállt, ahogy a férjére pillantott. Grady csak egy sötétkék pizsamanadrágot meg egy szűk, fekete pólót viselt, amely ráfeszült kidolgozott, izmos felsőtestére. Kezében tálcát tartott, rajta tányérok sült szalonnával és rántottával, valamint két kávéscsésze.

– Nem kellett volna… reggelit… készítened – dadogta Olivia.

– Nem kellett, de akartam – hangzott a válasz. – Azt gondoltam, farkaséhes vagy, miután…

– Igen. Úgy értem… már nem vagyok éhes. – Ebben a percben rácáfolva szavaira megkordult a gyomra. Ó, miért is ismeri olyan jól ez a gazember? – Vagyis nem túlzottan – helyesbített. – És valójában haza kellene mennem… Jasper miatt.

– Jasper még kibírja egy ideig. – Grady megemelte a tálcát. – Az a fantasztikus ötletem támadt, hogy reggelizzünk az ágyban, de mivel már felkeltél, ehetünk a konyhában is. – Mielőtt kiment, szexi mosolyt villantott a nőre. – Na, gyere, különben minden kihűl.

Olivia az ajtóra bámult, s azt fontolgatta, mitévő legyen. Elképzelte, hogy kimegy a hálószobából, felhúzza a cipőjét, majd azt mondja Gradynek: nem, köszönöm… miközben a férfi ott ül a reggeli előtt, amelyet egyenesen neki készített.

Na, erről persze szó sem lehet! Grady ennél jobbat érdemel. Oké, akkor együtt fognak reggelizni. De valamikor mégiscsak közölnie kell vele, hogy az elmúlt éjszaka mit sem változtatott a döntésén.

Megfeszítette a vállát, és kiment. Miután leült a kis konyhaasztal mellé, újra korogni kezdett a gyomra.

– Azt hiszem, éhesebb vagyok, mint hittem – mondta bocsánatkérő grimasszal.

– Akkor fogj hozzá! – Grady kinyújtotta felé a kezét, s egy rakoncátlan tincset a füle mögé simított. – Meglátod, jobban fogod érezni magad utána.

Olivia biccentett, s megpróbált az evésre koncentrálni. Grady mindent úgy csinált, ahogyan ő szerette. A szalonna ropogós volt, és nem tocsogott a zsírban, a kávé forró és erős, a rántottán pedig épp megfelelő állagúvá olvadt a sajt. Oliviának ennek ellenére semmi sem ízlett, akár fűrészport is rághatott volna.

Egy darabig szó nélkül ettek, ám ő mindössze az adag egyharmadával tudott megbirkózni, aztán feladta. Sóhajtva eltolta magától a tányért, és a kávéscsésze után nyúlt.

– Még egyszer köszönöm, ez tényleg jó volt.

Grady kételkedve nézett rá.

– Szívesen, bár túl sokat nem ettél. Tudom, hogy kényelmetlenül érzed magad a múlt éjszaka miatt, de nem kell túlértékelni. Beszélnünk sem kell róla, egyszerűen örülök, hogy itt vagy.

– Nem kell? – Még szerencse, gondolta Olivia. Akkor ez csupán egyfajta búcsú volt, az meg akár bele is férhet… – Jó, most viszont már tényleg elmennék.

Azzal hátratolta székét az asztaltól, noha tudta, hogy valamit még mondania kellene, csak fogalma sem volt, hogyan.

Ekkor Grady újra megszólalt:

– Ne menj el, kérlek! Szeretném ezt a napot veled tölteni. Arra gondoltam, talán nekiláthatnánk a karácsonyi bevásárlásnak.

– Még a hálaadás sem múlt el – vágta rá Olivia. – Azon pedig egyelőre nem is törtem a fejem, mit vennék karácsonyra. – Nem beszélve arról, hogy esze ágában sincs együtt vásárolgatni Gradyvel. Már egy örökkévalóság telt el azóta, hogy utoljára közösen vettek ajándékot.

– Szóval… nekem volna egy javaslatom, csak nem tudom, hogy fogsz reagálni.

Olivia fejében azonnal megszólalt a vészcsengő.

– Mire?

– Azt gondoltam, vehetnénk valamit… Codynak. Egy nyolcéves srácnak való ajándékot. Elképzelnénk, milyen lenne most, mivel szerezhetnénk neki örömöt. Aztán amit vettünk, az ő nevében továbbadnánk egy gyermekjótékonysági egyesületnek.

Olivia dermedten meredt a férjére. Képtelen volt elhinni, hogy Grady ilyen kegyetlen tud lenni.

– Mi-micsoda? – hebegte.

– Kérlek, ne izgasd fel magad, csak hallgass végig! – A férfi olyan görcsösen szorította a kávéscsészéjét, hogy kifehéredtek ujjain a csontok. – Annyira hiányzik nekem a fiunk! Soha… – Elakadt a hangja, aztán megköszörülte a torkát, és folytatta: – Soha nem beszélünk róla, és ez kikészít.

Olivia ereiben megfagyott a vér.

– És szerinted segítene, ha karácsonyi ajándékot vennénk neki? Mire lenne az jó?

– Arra, hogy emlékezzünk rá. Hogy közösen tegyünk valamit az emlékére. – Grady letette a csészét, és megfogta a felesége kezét. – Szerette a karácsonyt. Emlékszel még?

– Persze hogy emlékszem.

– Úgy szeretném ezt megosztani veled! Bízol bennem annyira, hogy legalább megpróbáljuk? Csak egy óra lenne, és ha eleged van, abbahagyjuk.

Oliviának elszorult a torka, s csak némán csóválta a fejét. Alig látott a könnyeitől.

– Nem – suttogta végül. – Semmiképpen sem.

– Figyelj rám! – könyörgött Grady. – Az utóbbi két évben én ezt csináltam. Nem fogok hazudni neked… iszonyatosan nehéz volt, és bizonyára neked se lesz könnyű. De annyi örömmel is jár! Tudom, hogy túl sokat kívánok tőled, de ha legalább egy kísérletet tennél, akkor talán…

– Talán?! Talán a pokol kínjait fogom kiállni? Az biztos! Belepusztulok a gyászba? Mérget vehetünk rá! – Oliviát újra elfogta a kétségbeesés, ugyanakkor ismét meggyőződött arról, hogy Gradyvel nem tud együtt élni. – Képtelen vagyok ajándékot keresni Codynak, aztán továbbadni. Képtelen vagyok arra gondolni, milyen lenne ő most, vagy mit szeretne karácsonyra, vagy… vagy…

Az ajkába harapott, és igyekezett visszafojtani a könnyeit. Grady továbbra is fogta a kezét, s állhatatosan nézett rá, majd hosszú hallgatás után azt mondta:

– Rendben, megértelek. Még nem állsz készen rá. Sajnálom, hogy felvetettem. Azt hittem, esetleg segít, reménykedtem, hogy… mindegy. Mást is csinálhatunk.

– Nem. Haza kell mennem. – Olivia megpróbálta elhúzni a kezét. – Eressz! – sziszegte.

– Kérlek, maradj még. Nem kell Codyról vagy az elmúlt éjszakáról beszélnünk, de nem akarom, hogy ilyen állapotban indulj el. Töltsük együtt a napot! Elmehetnénk egy moziba, vagy meglátogathatnánk a szüleimet. Úgyis mindig érdeklődnek felőled.

Olivia nem bírt megszólalni, csupán a fejét ingatta.

– Ha most elmész, az olyan, mintha egy lépést tettünk volna előre, kettőt meg hátra. Kérlek, nézz egy kicsit messzebb. Velem együtt. – A férfi szavaiból félreérthetetlenül áradt a szeretet és az a meggyőződés, hogy ők összetartoznak.

Olivia tágra nyitotta a szemét, s kényszerítette magát, hogy ne pislogjon.

– Grady, én nem változtattam meg a véleményemet, ami a válást illeti. Sajnálom, ha megtévesztő benyomást keltettem… – Ebben a pillanatban elcsuklott a hangja, s akaratlanul felzokogott. – Nem így képzeltem… – hüppögte kis idő múlva. – De még mindig el akarok válni.

A férje dermedten hallgatta, s mintha lélegzetet sem vett volna.

– A múlt éjszaka nem így viselkedtél – mondta aztán csalódottan. – Ne csináld ezt velem!

– De muszáj! – Olivia újra megrántotta a kezét, és a férfi ezúttal elengedte. – Nem bántam meg, ami a múlt éjszaka történt, sőt… sok tekintetben csodálatos volt… Sajnálom, hogy összezavartalak. Sajnálom, hogy azt hitted, ez az éjszaka…

– Nem tudtam, mit jelent ez az éjszaka, azt viszont nem gondoltam volna, hogy neked semmit sem jelent.

Olivia gyűlölte magát, amiért megsebezte Gradyt, de nem tehetett mást.

– Természetesen számomra is jelentett valamit ez az éjszaka, csak nem azt, amit te szeretnél hallani. Nagyon-nagyon sajnálom.

– Akkor hát tényleg vége, Olly? Nincs kiút? – A férfi szálfaegyenes tartással ült, izmait megfeszítette, mintha fel akarná vértezni magát a felesége válasza ellen. – Valóban el akarsz válni?

– Igen – sóhajtotta Olivia. – Ezt akarom.

– Egészen biztos vagy benne?

– Egészen.

Grady leejtette a vállát, egy pillanatra becsukta a szemét, aztán letörten a feleségére nézett.

– Jó. Nem utasíthatom vissza a végtelenségig a kérésed. Keresni fogok magamnak egy ügyvédet.

Kijelentése meglepő módon inkább sokkot, mint megkönnyebbülést váltott ki a nőből.

– Komolyan?

– Igen. – Grady elfordította a fejét, majd hozzátette: – És végtelenül bánom.

– Mit?

– Hogy én vezettem a kocsit, amikor a fiunk meghalt.

– Nem a te hibád volt – mondta fátyolos hangon Olivia.

A férfi nem felelt, csak mereven az ajtóra szögezte tekintetét. Egyértelmű jele volt ez annak, hogy szeretné, ha a neje távozna, amit nem is lehetett zokon venni tőle.

Olivia belebújt a cipőjébe, s közben majdnem megbotlott a saját lábában. Kifelé menet azt suttogta:

– Nem teszek neked szemrehányást, Grady. Mindennek én vagyok az oka. Sajnálom.

– Nem értelek. Mit mondtál?

– Semmit. Csak hogy viszlát, majd találkozunk. – Azzal összeszedte minden erejét, és távozott.

– Szóval akkor most vége? – kérdezte Jace, Grady két évvel fiatalabb öccse. Együtt vacsoráztak egy gyorsétteremben Grady lakása közelében. – És mi van azzal, hogy szerinted mindent meg kell próbálni?

– Az még mindig érvényes, de nem kényszeríthetem Oliviát. – A férfi megvonta a vállát. Igyekezett úgy tenni, mintha az utóbbi huszonnégy óra nem viselte volna meg, ám kísérlete szánalmas csődöt mondott. – Így aztán… tényleg vége.

Jace bekapott néhány szem sült krumplit, majd leöblítette egy korty limonádéval.

– Pocsék egy helyzet, de őszintén szólva nem vagyok meglepve.

Grady ingerülten nézett az öccsére.

– Őrület, milyen együttérző vagy!

– Csak realista. Igazán sajnállak, viszont azt már te is észrevehetted volna, hogy a házasságod jó ideje zátonyra futott. Most legalább tudod, hányadán állsz, és talán jobb is így.

– Ezt meg hogy érted?

– Boldogtalan vagy, és ahogy előadtad, valószínűleg Olivia is az. Évek óta ez van, úgyhogy ennél már csak valami jobb jöhet. Megérdemled, hogy boldog légy, ennyi.

Jace-nek halvány fogalma sem volt a szerelemről, és olyan távol állt a szentimentalizmustól, amennyire csak egy férfi tud. Grady épp ezért hívta fel; úgy érezte, ma este bármit elviselne, kivéve az érzelgősséget.

– Teljesen igazad van – mondta. – Persze szeretném, ha Olivia is boldog lenne, de én ebben nyilván nem tudok segíteni neki.

– Ő nem is igyekszik. – Jace befalta a hamburgere maradékát, majd sóvár pillantást vetett Grady tányérjára. – Ezt megeszed még?

– Nem, vedd csak el!

– Köszi! – Jace kicserélte a tányérjaikat.

Eltekintve a többi asztalnál ülő vendégek halk morajától, néhány percig csend telepedett rájuk. A sokk, hogy tényleg lemondott a házasságáról, még mindig megbénította Gradyt. De mit tehetne, amikor már mindent megpróbált?

Ettől függetlenül hazugság lett volna azt állítani, hogy nem érzi ostoba tökfilkónak magát. Hiszen jól ismerte a feleségét, és tudta, hogy az az éjszaka igenis jelentett valamit a számára. Reggel, amint felébredt, észrevette, hogy Olivia hozzábújt. De jó is volt! Persze nem tökéletes, bár tökéletes már soha semmi sem lesz… Cody nélkül.

Ahogy eszébe jutott a válás szó, görcsbe rándult a gyomra.

– Ne borulj ki! Tapasztalatom szerint a legtöbb nő hajlamos az ember idegeire menni – vélte Jace.

– Olivia más. A baleset megváltoztatta… ahogy mindkettőnket. Nem az ő hibája, hogy alig bírja elviselni a látványomat is.

Jace leintette.

– Hagyd már abba! Nem te okoztad a balesetet. Ha emiatt Olivia szemrehányást tesz…

– Nem mondja ki, de én úgy érzem. Egyszerűen túlságosan emlékeztetem Codyra. Valahányszor rám néz, mindig őt látja.

Jace hátradőlt, és összefonta a karját maga előtt.

– Cody a te fiad is volt. Anya és apa az egyetlen unokájukat vesztették el vele, Seth meg én pedig az unokaöcsénket – emlékeztette bátyját Jace a legfiatalabb fivérükre, aki katonaként jelenleg külföldi bevetésen volt. – Olivia viszont a jelek szerint kizárólag önmagára és a saját veszteségére gondol.

Bármilyen jóhiszeműen mondta is ezt Jace, sikerült felbosszantania Gradyt.

– Csak nem azt állítod, hogy a nejem önző?! Elhiszem, hogy te és Seth meg anya és apa mind szerettétek Codyt, ez azonban nem ugyanaz.

– Nem azt mondtam, hogy Olivia önző – mentegetőzött gyorsan Jace. – De neked is el kell ismerned, hogy teljesen visszahúzódott. Több mint egy éve nem beszélt egyikünkkel sem. – A hangja ekkor elmélyült. – Figyelj, én kedvelem őt, és őszintén sajnállak benneteket azért, amit végigcsináltatok. De a fenébe, veled mi van? Megpróbált a feleséged akár egyetlenegyszer is megvigasztalni? Törődött veled annyit, mint te vele?

Grady egy pillanatig hallgatott. Az elején, közvetlenül a baleset után Olivia valóban így viselkedett, ám a temetést követően annyira magába zárkózott, hogy ő már nem érhette el.

– Azt hiszem, erre képtelen – felelte végül.

– Meglehet, de attól még korántsem helyes, hogy meg se kísérli. Neked se teszi ezzel könnyebbé a dolgod, igaz?

Ebben van valami, ismerte el magában kénytelen-kelletlen Grady. Ennek ellenére úgy érezte, az élete semmit sem ér Olivia nélkül.

– Ez van – mormolta.

– Hidd el, lesz még egyszer jobb is! Nem tudom megmondani, mikor, de egyszer biztosan – ígérte Jace, aztán megdöntötte a poharát, kihalászott egy jégkockát, és elrágta.

– Tönkreteszed a fogad – szólt rá a bátyja. – Ha kitörik, nem fogsz tetszeni a csajoknak.

– Ugyan már, a jéghokisoknak sincs ilyen problémájuk. – Jace felemelt egy szalvétát, és szórakozottan hajtogatni kezdte. – Egyébként is úgy tele vagyok melóval, hogy nincs időm randizni.

Grady ebben akkor is kételkedett volna, ha az öccse nem néz zavartan félre, hiszen Jace mindig mágnesként vonzotta a nőket.

– Nem érsz rá randizni? Na persze!

– Komolyan mondom. – Jace türelmetlenül ütögette villájával az asztalt. – Különben sem olyan nagy ügy, úgyhogy felejtsd el!

Grady úgy vélte, Jace csupán viccel, de miután öccsének az arcizma sem rándult, gyanakodni kezdett.

– Hoppá! Mi történt? Nem ilyennek ismerlek.

Jace kelletlenül vállat vont, és Gradyt most már kifejezetten izgatni kezdte, miért viselkedik olyan furán az öccse.

– Talán ráakadtál valakire, akinek nem elég, ha a hét nője lehet melletted?

– Még találkozni sem akar velem – morogta Jace, és egyre hangosabban dobolt villájával az asztallapon. – Akárhányszor megkérdezem, elutasít. Azért ez nagyon ciki.

– Aha! Szóval kikosaraztak? Sosem hittem volna, hogy erre egyszer sor kerül! Na, és ki az illető?

Jace arca elvörösödött.

– Csak egy kolléganő… semmi különös.

– Látod, ez nem igaz. – Grady érdeklődve tanulmányozta az öccse elkínzott képét. – Az a nő, akinek a kedvéért lemondasz a gyorsrandikról, egész biztos különleges teremtés. Miért nem akar rólad tudomást venni?

– Mert szerinte nőcsábász vagyok – felelte Jace nyeglén, mintha a dolog csöppet sem érdekelné, ám a testbeszéde másról árulkodott.

– Az is vagy – jelentette ki a bátyja –, ez közismert. És mit akarsz tenni?

– Dolgozom a témán. – Jace összeráncolta a homlokát, s egy pillanatra ingerültnek vagy inkább kínosan felindultnak tűnt. – Csak felejtsd el, oké? Beszéljünk valami másról!

Grady legszívesebben tovább faggatózott volna, ám aztán mégis annyiban hagyta a dolgot. Van, amit az embernek egyedül kell megoldania.

– Jó, halljuk, hogy haladsz a házzal! – Néhány évvel ezelőtt az öccse vett egy romházat, amelyet rendbe akart hozni. – Elkezdted végre a felújítást?

Jace szinte fellélegzett.

– Naná! Te is eljöhetnél a hétvégén segíteni.

– Szívesen. Sőt, ha véletlenül lebontanád az egészet, és kellene valami tető a fejed fölé, felajánlhatok nálam egy elég kényelmes heverőt.

– Kösz, de nem lesz rá szükség. – Jace fél kézzel végigsimította az arcát, aztán felsóhajtott. – Mennem kell. Boldogulsz?

– Persze – bólintott Grady. – Csak még egyetlen apró tanács, aztán többet nem szólok bele a nőügyeidbe. Ha tényleg nem vagy egy Casanova, bizonyítsd be annak a lánynak!

– Aha… épp azt próbálom. – Jace kivett néhány bankjegyet a zsebéből, és az asztalra dobta. – A kaját én fizetem, úgyis én ettem a legtöbbet.

Grady nézte, ahogy öccse elhagyja a helyiséget. Mivel ő nem akart még hazamenni, üres csészéjével a pincérnő felé intett. Bizonyos tekintetben irigyelte Jace-t. Persze lehet, hogy az a nő csupán átmenetileg ébresztette fel az érdeklődését, de legalább volt miben reménykednie, ami neki már nem adatott meg. Pedig mennyire szerette volna, ha kap még egy esélyt! Eszébe jutott az elmúlt éjszaka, a mai reggel, az összes érzés, melyet Olivia ébresztett benne… Ó, bárcsak képes lenne hatni rá!

A pincérnő újra teletöltötte a kávéscsészéjét. Grady lassú kortyokban ivott, s közben azon törte a fejét, hogyan oldhatná meg a gondjait. Két újabb csésze kávé után támadt egy ötlete. Biztosra vette, hogy ha a terve sikerül, áttörheti Olivia páncélját, bár attól tartott, először dührohamot fog kapni szegény. Igaz, az érzelmi kitöréseket tudta kezelni, ám abban már kételkedett, hogy képes lenne fájdalmat okozni a nőnek, akit szeret.

Sokáig viaskodott még ezzel a kérdéssel, sorra véve minden érvet és ellenérvet, s végül arra jutott, ha a fájdalom az ára annak, hogy segíthet Olivián, a dolog igenis megéri.

Furcsa módon az egésznek nem sok köze volt a házassága megmentéséhez, noha persze azt is szerette volna elérni. Ennél is jobban vágyott azonban arra, hogy újra mosolyogni lássa a feleségét. Szerette volna, ha megtalálja a lelki békéjét, ha újra élvezi kicsit az életet.

Csak ez számított.

Amikor Grady később elhagyta a gyorséttermet, ismét feltámadt benne a remény. Soha nem futamodott meg, ha kockázatot kellett vállalnia, csakhogy ezúttal roppant komoly dologról volt szó, és a következmények fatálisak lehettek. Még az is elképzelhető, morfondírozott magában, miközben kinyitotta a kocsiját, hogy Olivia a végén meggyűlöli.

3. FEJEZET

Olivia görcsösen szorította a telefont.

– Mi az, hogy nem vállalod az ügyemet? Te vagy a legjobb válóperes ügyvédnő Portlandben, és ráadásul a legjobb barátnőm is. Logikus, hogy neked kell intézned ezt a válást.

– Nyugi, Olivia, én csak annyit mondtam, hogy néhány napig szeretnék gondolkozni rajta – csillapította Samantha. – Ha nem tudom elvállalni, szívesen továbbajánllak valakinek.

– De nekem csak te kellesz! Nem hiszem, hogy nélküled kibírnám.

– Akkor még nem állsz készen rá – felelte Samantha. – Jobb, ha alaposan megfontolod.

– Már megtettem, és mindig arra számítottam, hogy te fogod intézni. – Olivia föl-alá járkált a konyhájában. – Miért kell ezen annyit gondolkoznod?

– Mert Grady az én barátom is, és ez az esetünkben érdekütközést jelent. Eddig semmit sem szóltam, mivel azt reméltem, összeszeditek magatokat. – Samantha nagyot sóhajtott.

Olivia lerogyott egy székre.

– Pedig most, amikor Grady végre beleegyezett, minden nagyon leegyszerűsödött.

– Talán igen, talán nem. A részleteket még meg kell beszélnetek.

– Felőlem vihet mindent, amit csak akar – jelentette ki Olivia. – Megígérem, hogy ez lesz a világ legegyszerűbb válása.

– Nem ígérhetsz ilyet. Mi van, ha Grady a házat akarja?

Oliviának a lélegzete is elakadt. Csak nem fogja Grady elvenni tőle a házat? Vagy mégis? Itt jött világra Cody, és ha megszakad is a szíve, amint rá gondol, el sem tudja képzelni másutt az életét.

– Na, látod? – folytatta Samantha. – És ha elvinné Jaspert?

– Ne bolondozz! Már miért vinné el a macskát?

– Nem Grady és Cody választotta ki? – kérdezte Samantha. – Nem Gradynek jutott egyáltalán az eszébe, hogy legyen egy macskátok? Nagyon is elképzelhető, hogy magának szeretné Jaspert.

– Ez nem fog megtörténni.

– Honnan tudod? – feszegette tovább Samantha. – Nincs tapasztalatod az efféle helyzeteket illetően. Ebben én vagyok a szakértő, édesem.

– Menj már, hiszen ismered Gradyt! Soha nem tenne velem ilyet.

– Összetörted a szívét, Olivia. Nem tudhatod, hogyan fog reagálni. Lehet, hogy bekattan.

Olivia az ajkába harapott. Azért akart elválni, hogy az élete könnyebb legyen, nem azért, hogy mindent még jobban megnehezítsen.

– Tényleg úgy gondolod, hogy elvenné tőlem a házat meg a macskát?

– Fogalmam sincs, de azt világosan kell látnod, hogy az a Grady, akit te ismersz, nem ugyanaz lesz, mint akivel a bíróságon találkozol majd. – Samantha ismét sóhajtott. – Mindkettőtöket szeretlek, és igazán nehéz nekem ez az egész.

– Megértem. – Most Olivián volt a sor, hogy mély lélegzetet vegyen. – Mi lenne, ha megint beszélnék Gradyvel, és kipuhatolnám, mire készül? Szóval, hogy tényleg kitenne-e az utcára, vagy elvenné-e tőlem a macskát? – Noha ez kicsit gúnyosan hangzott, igazából Oliviának semmi kedve sem volt nevetni. Tudta, hogy valóban megbántotta Gradyt, és Samantha kétségtelenül szakértő volt ezen a téren. – Ha… ha mindezt tisztázom, elvállalod az ügyet?

– Mindenképpen szeretnék még személyesen is beszélni Gradyvel, de aztán természetesen téged képvisellek a perben.

– Köszönöm – rebegte megkönnyebbülten Olivia.

– Még egy tanács! Készíts listát az összes közös tulajdonotokról, aztán vegyétek végig együtt pontról pontra! És ne hidd, hogy a piszlicsáré holmikat kihagyhatod! Kaptam én már idegösszeomlást amiatt, hogy ki tarthat meg egy ócska kávéfőzőt.

– Oké, de nem gondolom, hogy erre szükség lenne. Végtére is nem gyűlöljük egymást.

– Nem, édesem, ti szeretitek egymást, és mindig ezek a legzűrösebb válások.

Miután még néhány percig fecsegtek különféle közömbös témákról, Olivia letette a kagylót. Amilyen gyorsan csak lehet, el akarta indítani a hivatalos ügymenetet. Úgy képzelte el a dolgot, mint amikor az ember egy ragtapaszt távolít el: minél gyorsabban végez, annál kevésbé fáj. Legalábbis ezt remélte.

Alighogy leült a heverőre egy könyvvel a kezében, motorzaj ütötte meg a fülét. Felpattant, és az ablakhoz sietett. Még a háta is beleborsózott, amikor meglátta, hogy Grady kocsija áll a felhajtón, a férfi pedig éppen kiszáll, és egyenesen a házhoz tart. Vajon mit akar? Eddig sosem jött előzetes bejelentkezés nélkül.

Grady csöngetett, s közben Olivia fején átfutottak barátnője intelmei. Ugyan már! – hessegette el aggodalmas gondolatait, legalább tisztázhatnak néhány dolgot. Ám még mielőtt elérte volna a bejárati ajtót, hallotta, hogy fordul a kulcs a zárban.

Mi a fenét képzel ez a pasi? – ráncolta össze a homlokát, ám a férje már bent is volt, és széles vigyor terült el a képén, ahogy észrevette őt.

– Szia, drágám! – rikkantotta. – Hazajöttem.

– Te… tessék? – A férje egyáltalán nem úgy nézett ki, mint akinek összetörték a szívét.

– Mondom, hazajöttem. Miért nem nyitottál ajtót?

– Dolgom volt. – Olivia csípőre tette a kezét, és igyekezett figyelmen kívül hagyni rossz előérzetét, mely egyre inkább elhatalmasodott rajta. – És hogyhogy te csak úgy besétálsz? Hiszen már nem laksz itt!

– Dehogyisnem. Pontosabban most visszaköltözöm, amíg a válóper le nem zajlik. – A férfi előrehajolt, és tréfásan megcibálta Olivia egyik hajfürtjét. – Meglátod, milyen jó lesz!

– Mi… micsoda? Most viccelsz, ugye? Ezt nem teheted meg!

– De bizony! Megkérdeztem egy ügyvédet is. – Azzal megpaskolta a felesége állát, mintha egy kisgyerekkel beszélne. – Ez abszolút törvényes.

– Vasárnap van – vetette ellen Olivia, és mindenáron igyekezett megőrizni higgadtságát. – Honnan szereztél ügyvédet ilyenkor?

– Az illető Jace egyik barátja. Rendes fickó, és nagyon okos. Adott egypár jó tanácsot – hunyorított Grady a nejére.

– Ha azt mondta, hogy beköltözhetsz egy házba, ahol már majd egy éve nem laksz, akkor nagyon rossz tanácsot adott.

– Márpedig igenis megtehetem. Vagy már elfelejtetted, Olly, hogy ez a ház éppúgy az enyém is, mint a tiéd? Egyelőre házasok vagyunk, tehát amíg egy bíró el nem rendeli, hogy ki kell költöznöm, itt fogok lakni. – A férfi eközben zavartalanul nevetgélt, úgyhogy Olivia legszívesebben lekent volna neki egy pofont. – Néhány dolgot már el is hoztam magammal a kocsiban, a többi cuccom majd a hét folyamán kerül sorra.

– Nem. Ehhez nem járulok hozzá – suttogta reszkető hangon Olivia. Úgy érezte, ahhoz is alig van ereje, hogy a fennálló helyzettel megbirkózzon, azt már végképp nem tudná elviselni, ha Gradyt nap mint nap itt kellene látnia. – Soha, semmiképp.

– Segítesz behurcolkodni? – kérdezte a férfi, mintha meg sem hallotta volna a tiltakozását.

– Szó sincs róla, és meg ne mozdulj! Azonnal felhívom Samanthát, majd ő elmagyarázza neked, hogy ezt nem teheted. – Olivia nem várta meg a választ, csak kirohant a konyhába, és a telefonért nyúlt. Amikor barátnője jelentkezett, megkönnyebbülten sóhajtott fel. – Sam! De jó, hogy elértelek!

– Szia, mi történt?

– Grady itt van! Azt állítja, hogy valami őrült ügyvéd szerint jogában áll újra beköltözni ide. – Ekkor csapódott a bejárati ajtó, Olivia pedig átrohant a nappaliba, és kikukkantott az ablakon. – Jaj, Sam! Most hozza be a csomagjait. Mondd meg neki, hogy ezt nem teheti!

– A ház még mindig a kettőtöké? – kérdezte barátnője meglepő nyugalommal.

– Persze, de…

– Akkor bizony megteheti. Grady a férjed, a ház meg éppúgy az övé is, ahogy a tiéd, édesem. Úgy látszik, érvényesíteni akarja a jogait.

– És én most mit csináljak?

– Egyelőre semmit. De ha van ügyvéded, bíróságra mehetsz, és kényszerítheted Gradyt, hogy költözzön ki megint, amíg a válás tart – magyarázta Samantha. – Az, hogy egy darabig nem lakott ott, segítségedre lehet, bár ő csak azért bérelt lakást, hogy neked több szabadságot biztosítson, mivel bízott benne, hogy így helyre lehet állítani a házasságotokat. És lehet, hogy a bíró ezt nem a tulajdoni jog feladásaként értelmezi majd.

Olivia kirohant az előszobába, ahová épp ebben a pillanatban lépett be a férje.

– Ne szórakozz, Grady, kérlek!

Ám a férfi csak nevetett, és letette a két bőröndöt.

– Kitaláltad már, mit vacsorázzunk? Én arra gondoltam, hogy rendelhetnénk egy pizzát – mondta, majd sarkon fordult és visszaindult a kocsijához.

– Nem vacsorázhatsz itt! – kiáltotta utána Olivia.

– Mi történt? – szólalt meg a telefonban Sam.

– Pizzát akar rendelni! – Olivia odalépett az egyik bőröndhöz. – Márpedig itt nem maradhat.

– Dehogynem, édesem. Egyébként, ha akarsz, lakhatsz nálam, amíg a válóper folyik, akkor viszont lehet, hogy a bíró végül a te kiköltözésed fogja elrendelni. Vállalod ezt a rizikót?

– Természetesen nem. Meg akarok egyezni Gradyvel, és nem megyek el innen.

– Akkor nincs más hátra, egyelőre együtt kell élnetek.

– Hát ez óriási! – Olivia elköszönt, aztán letette a telefont, s mire Grady felbukkant a harmadik és negyedik csomaggal, ő már ki is vonszolta a két elsőt.

– Köszönöm, drágám – somolygott a férfi –, bár ez így egy kissé kontraproduktív. Én ugyanis beköltözni szeretnék, nem kiköltözni. Légy szíves, vidd vissza a cuccaimat, mert mindenekelőtt kicsomagolnék, aztán rendelhetünk egy pizzát. Mit szólnál a szalámishoz?

– Süket vagy, Grady Foster? Azt mondtam, nem!

A férfi félrehajtott fejjel végigmustrálta Oliviát, mintha netán ő lenne az, akinek elment az esze.

– Előbb a marsala boros csirke, most meg a pizza. Te tényleg megváltoztál – mondta szelíden.

– Nem a pizzáról beszélek, hanem rólad. Nem-ma-rad-hatsz-itt – tagolta Olivia.

– Ha neked kényelmetlen ez a helyzet, szívesen átadom a válóper befejezéséig a lakosztályomat. – Grady töprengve vakargatta az állát. – De akkor meg azt hihetné a bíró, hogy téged nem érdekel a ház. Erről van szó? Valóban át akarod engedni nekem, Olly?

Igaza volt Samnek, Grady tényleg teljesen kifordult magából!

– Természetesen ragaszkodom a házhoz – szögezte le.

Reménybeli exférje hatalmas sóhajjal reagált.

– Akkor megint kezdhetjük elölről a tárgyalást! Szóval, ha nem kérsz szalámis pizzát, mit akarsz?

– Hogy mielőbb tűnj el innét!

Grady kiballagott a konyhába, kinyitotta a hűtőt, elővett két üveg sört, majd komótosan leült az asztalhoz. Jasper bizonyára meghallotta a motozást, mert kisétált, hogy megnézze, mi történt, aztán egy lendületes ugrással a férfi ölében termett.

– Na, akkor fogjunk hozzá! – Grady megvakargatta a kandúr füle tövét, mire Jasper, az a nyomorult áruló, hozzátörleszkedett, és hangosan dorombolni kezdett. – Talán akad valami megoldás.

Olivia résnyire húzta a szemét. Grady bizonyára készül valamire, de hogy mire, arról fogalma sem volt. Így beletörődve sorsába, szintén leült.

– Mit akarsz? Talán a macskámat? – kérdezte harciasan.

– Hm! Jasperre eddig nem is gondoltam. De igen, lehet, hogy ő is kell nekem. – Grady odatolta felesége elé az egyik üveget. – Igyál, aztán majd meglátjuk, hogy tudunk megegyezni.

Olivia kinyitotta a sört, de nem ivott bele.

– Épp te akarsz valamit. Mondd ki végre, mi az!

– Szerintem mindenekelőtt az a kérdés, hogy te mit akarsz. Tehát mire vágysz leginkább ebben a pillanatban?

Arra, hogy Cody itt legyen, vágta rá magában Olivia. Aztán meg, hogy Grady is… de persze a normális Grady, nem ez az őrült pasi, akivel nem tud mit kezdeni.

– Tűnj el a házamból, most azonnal! – mordult fel végül.

– Látod, így már juthatunk valamire. Ez egy értelmes kívánság, és hajlandó is vagyok teljesíteni. – A férfi ivott egy korty sört. – Mindössze csak egy ok kellene, hogy miért is tenném ezt. Mit adnál azért, ha még ma este visszamennék a lakosztályomba?

– Kész vagyok eltekinteni attól, hogy megöljelek. Ez hogy hangzik?

– Az én fülemben ez egyfajta fenyegetésként hangzik. Kíváncsi vagyok, mit szólna hozzá egy bíró. Felhívjuk Samanthát, és megkérdezzük a véleményét?

– Ne hívjuk fel! – emelte fel mindkét kezét a megadás jeleként Olivia. – Inkább mondd el, mivel bírhatnálak rá, hogy visszamenj a lakosztályodba!

– Nem akarok elválni… – kezdte a férfi.

– Én viszont igen – szakította félbe Olivia.

– …de mi lenne, ha kompromisszumot kötnénk? – Grady hátrébb lökte maga alatt a széket, hogy kinyújthassa a lábát, ám ezzel valószínűleg felbosszantotta a macskát, mivel Jasper nyomban leugrott az öléből, és peckes léptekkel kimasírozott. – Én is engedek egy kicsit, meg te is, így mindketten nyerhetünk az ügyön.

– Oké. – Olivia szinte biztos volt benne, hogy nem fog tetszeni neki Grady javaslata, de úgy vélte, először is meg kell szabadulnia hívatlan vendégétől. – Folytasd!

– Idáig mindig azt tettem, amit te akartál. Ha megkértél, hogy hagyjalak békén, békén hagytalak. Ha azt mondtad, távolságra van szükséged, megadtam. – Grady állhatatosan a feleségére függesztette tekintetét. – Most én következem.