HERENDI KATA – SZABÓ ESZTER JUDIT

20 ÖNISMERETI
KÉRDÉS ÉS VÁLASZ

Pszichológiai kézikönyv önmagadhoz

Herendi Kata és Szabó Eszter Judit
további könyve az Open Books gondozásában

Az otthon hidege

© Herendi Kata, 2020, 2024

© Szabó Eszter Judit, 2020, 2024

© Open Books, 2024

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Papp Dénes

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Tördelés Sólyom Melinda

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-474-1

Tartalom

Előszó (Herendi Kata – Szabó Eszter Judit)

BIZALOM Hogyan tanulhatok meg újra bízni másokban?
(Herendi Kata)

DÖNTÉS Hogyan hozhatok jó döntést?
(Szabó Eszter Judit)

ÉRZELMEK Hogyan kezelhetem jobban az érzelmeimet?
(Herendi Kata)

FELADÁS Honnan tudjam, mikor érdemes továbblépni?
(Herendi Kata)

HALOGATÁS Miért olyan nehéz elkezdeni vagy éppen befejezni valamit?
(Herendi Kata)

HATÁROK Hogyan óvhatom a határaimat?
(Herendi Kata)

JÁTSZMÁK Hogyan kerülhetem el a játszmákat?
(Herendi Kata)

KAPCSOLATOK Miért nehéz másokhoz kapcsolódni?
(Szabó Eszter Judit)

KUDARC Hogyan kezeljem a kudarcokat?
(Herendi Kata)

MEGBOCSÁTÁS Mit jelent valójában a megbocsátás?
(Herendi Kata)

ÖNBIZALOM Miért nincs önbizalmam?
(Szabó Eszter Judit)

ÖNSORSRONTÁS Miért nem jutok egyről a kettőre?
(Szabó Eszter Judit)

ÖNSZERETET Miért nem tudom szeretni magam?
(Szabó Eszter Judit)

ŐSZINTESÉG Miért olyan nehéz őszintének lenni?
(Szabó Eszter Judit)

PERFEKCIONIZMUS Miért hajszolom a tökéletességet?
(Szabó Eszter Judit)

PIHENÉS Miért nem tudok pihenni?
(Szabó Eszter Judit)

RÁGÓDÁS Miért rágódom annyit a múlton?
(Herendi Kata)

SZÉGYEN Miért szégyellem magam (mások helyett)?
(Szabó Eszter Judit)

SZENVEDÉS Miért nem tudom jól érezni magam?
(Szabó Eszter Judit)

VÁLTOZÁS Mi segít a változásban?
(Herendi Kata)

Herendi Kata utószava

Szabó Eszter Judit utószava

Jegyzetek

Előszó

A Pszichoforyou kilenc évvel ezelőtti indulásakor az a cél lebegett a szemünk előtt, hogy egy olyan online magazint hozzunk létre, amely kész, előrecsomagolt megoldások helyett a pszichológia fénytörésében szemléli az önismeret útján felmerülő kérdéseket. Kilenc éve fáradhatatlanul kutatunk, kérdezünk és írunk mindarról, ami segíthet, hogy olvasóink a pszichológia gazdag tudásanyagán keresztül közelebb kerülhessenek mások és önmaguk mélyebb megértéséhez. Ebben a könyvben az elmúlt évek legfontosabb felismeréseit, tanulságait, gondolatait – vagy ahogy mondani szoktuk, „kapaszkodóit” – gyűjtjük egybe, és az önismeret útján felbukkanó, sokakat foglalkoztató kérdéseket járjuk körül.

Hiszünk abban, hogy bár a válaszokat saját magunknak kell megtalálnunk, sokszor akár egyetlen, a megfelelő pillanatban érkező mondat, gondolat, inspiráció is rengeteget segíthet, hogy a helyükre kerüljenek a dolgok. Bízunk benne, hogy ebben a kötetben sok ilyen mondattal találkozol majd.

Egy jó pszichológushoz hasonlóan ez a könyv sem kész megoldásokat kínál. A célunk sokkal inkább az, hogy teret és lehetőséget teremtsünk, hogy ki-ki a saját ritmusában, a saját tapasztalásai és felismerései mentén kerüljön közelebb a saját válaszaihoz. A fejezetek önmagukban és külön-külön is segítenek összefüggéseiben látni, milyen óriási hatást gyakorolhat az életünkre és annak minőségére, ha időt és energiát szánunk a címekben feltett kérdések megválaszolására. A könyvünk nem helyettesítheti a terápiát vagy az önismereti munkát, de számos ahaélményt és felismerést tartogathat, amelyek erőt és bátorságot adhatnak a folytatáshoz.

Hisszük, hogy mindig tehetünk magunkért, a testi-lelki jóllétünkért, függetlenül attól, hogy megőrizni vagy visszanyerni szeretnénk. Ez a kötet nem vezetni, csupán kísérni szeretne, ha úgy döntesz, elindulsz az önismeret útján.

Útravaló – Szívvel. Lélekkel. Neked.

BIZALOM

Hogyan tanulhatok meg
újra bízni másokban?

HERENDI KATA

Konfuciusznak tulajdonítjuk a mondást, hogy „Az ember nem élhet bizalom nélkül. A bizalom fontosabb, mint az élet”. Vajon miért van ekkora jelentősége a bizalomnak? Talán mert életünk első pillanatától egészen az utolsóig végigkísér bennünket.

A születésünk utáni percekben (hetekben, hónapokban) gyakorlatilag nem tehetünk mást, mint bízunk: egyrészt abban, hogy a világ, amelybe megérkeztünk, biztonságos, másrészt abban, hogy a minket körülvevő emberek szeretettel gondoskodnak majd rólunk.

Napsugár- és árnyékgyermek

Ha a világgal kapcsolatos élményeink életünk kezdetén a biztonság érzését nyújtják számunkra, kialakul bennünk az úgynevezett ősbizalom, ezáltal pedig azt is képesek vagyunk elhinni, hogy jók és szerethetők vagyunk.

A pszichoterapeuta Stefanie Stahl szerint kétféle belső gyermek él bennünk: egy napsugárgyermek és egy árnyékgyermek.[1] Ezek a belső gyermekek a személyiségünk gyermekkorban bevésődött, nem tudatos tapasztalatainak gyűjtőhelyei. A napsugárgyermek a pozitív alapélményeket foglalja magába, az árnyékgyermek pedig a bánatot, a félelmet, a tehetetlenséget, vagyis a negatív tapasztalatainkat őrzi meg. Mindannyiunkban él mindkettőből egy, hiszen nincs az a tökéletes gyerekkor, amely alatt ne tapasztalnánk meg időnként az „árnyékos oldal” érzéseit is.

Ha felnőttkorunkban alapvetően bízunk másokban és magunkban, akkor a napsugárgyermek üzemmódjában létezünk. Az árnyékgyermek üzemmódot ezzel szemben a bizonytalanság és a mások iránti bizalmatlanság jellemzi. Ha nehéznek találjuk, hogy megbízzunk másokban, érdemes foglalkozni kicsit a bennünk élő árnyékgyermekkel. Ha dolgozunk azon, hogy megismerjük, elfogadjuk azokat a tapasztalatokat, amelyeket képvisel, az megkönnyítheti, hogy több teret engedjünk a személyiségünk napsugárgyermek részének.

Ahogyan Stahl is írja, fontos tudni: nincs kőbe vésve, hogy valakit inkább a benne élő napsugárgyermek vagy árnyékgyermek határoz-e meg. A korai tapasztalataink előrejelzői lehetnek annak, hogy miként viszonyulunk majd a világhoz és a kapcsolatainkhoz, mennyire lesz könnyű vagy éppen nehéz megbíznunk másokban, de nem határoznak meg minket egy életre. Énünk napsugárgyermek része bármikor fejleszthető, árnyékgyermek része pedig – ha szükséges – gyógyítható. A múltbeli élmények ezért nem árulkodnak másról, mint arról, hogy hol is van az a bizonyos startmező, azaz honnan indulunk, amikor az életünkben előtérbe kerül a bizalom kérdése.

GYAKORLAT

Írj levelet a benned élő árnyékgyermeknek!

Ha úgy érzed, múltbeli okok állhatnak amögött, hogy nehezen bízol meg másokban, hasznosnak találhatod az alábbi, Stefanie Stahl által javasolt gyakorlatot. A feladat abban segít, hogy elfogadással fordulj a benned élő árnyékgyermek felé.

Írj levelet a benned élő árnyékgyermeknek úgy, mintha egy szeretetteljes szülő lennél, aki aggódik a gyerekéért, és szeretné őt megvigasztalni. Ez a feladat tulajdonképpen egyszemélyes szerepjáték. Bár elsőre furcsán hangzik, mégis segíthet, ha ebben a formában megfogalmazod a gondolataidat. Hasznos lehet, ha közben kiteszed magad elé az egyik gyermekkori fényképedet.

(Ha úgy érzed, túlságosan felkavaró ez a gyakorlat, és nehéz emlékekkel nézel szembe, ne feledd: nem kell, nem is szabad egyedül megküzdened a terhekkel! Kérd bizalommal pszichológus szakember támogatását!)

A bizalom üveggolyói

A bizalom a legtöbbször akkor válik életünk központi témájává, amikor a kapcsolataink valamilyen törést szenvednek el, amikor valaki, akiben megbíztunk, megbánt bennünket. A kérdés, ami ilyenkor a legfeszítőbb: bízhatunk-e a másikban újra, egyáltalán: bízhatunk-e még valakiben egyáltalán valaha?

Ha arra a kérdésre keressük a választ, újjá lehet-e építeni a megsérült bizalmat, először azt érdemes megnézni, tulajdonképpen milyen alkotóelemekből épült fel a kezdetekkor. Mi kell ahhoz valójában, hogy kimondhassuk: „bízom benned”?

Brené Brown Bátraké a boldogság című könyvében nagyon szemléletesen egy üveggolyókkal teli korsóhoz hasonlítja a bizalmat.[2] Ez a hasonlat akkor merült fel benne, amikor a kislánya, Ellen egy nap sírva jött haza az iskolából, mert a barátnői elárulták egy titkát a többieknek. A kutatónő ekkor úgy próbálta elmagyarázni a bizalom működését, hogy a kislányt arra az üveggolyós korsóra emlékeztette, amely a tanárnőjük asztalán állt: az osztály minden jó döntésért kapott egy üveggolyót, és ha a korsó megtelt, valamilyen közös jutalmat. Brené Brown szerint a bizalmat is valahogy így, üveggolyóról üveggolyóra építjük fel – ezért is telik olykor sok időbe, amíg kialakul, létrejön.

Az az érzés, hogy megbízhatunk valakiben, apró mozzanatokból, gesztusokból tevődik össze. Ilyen gesztus például, ha valaki őszintén érdeklődik irántunk, megvigasztal, ha szomorúak vagyunk, vagy figyel és emlékszik azokra a dolgokra, amelyek fontosak számunkra. Amikor azt mérlegeljük, megbízhatunk-e a másikban – azaz elég üveggolyónk gyűlt-e már össze –, lényegében hét „összetevőt” érdemes számításba vennünk.

A bizalom anatómiája[3]

Brené Brown szerint az alábbi szempontoknak kell érvényesülniük, hogy megbízzunk a másikban:

• A határok tiszteletben tartása

Bíznunk kell abban, hogy a másik ismeri és tiszteletben tartja nemcsak a saját határait, de a mi határainkat is.

• Megbízhatóság

Tudnunk kell, hogy a másik fél cselekedetei összhangban vannak a szavaival (vagyis azt teszi, amit mond), méghozzá nemcsak alkalmanként, hanem mindig.

• Felelősségvállalás

Bíznunk kell abban, hogy a másik vállalja a felelősséget, ha hibázik. Képes a bocsánatkérésre, és megpróbálja jóvátenni, amit vétett.

• Titoktartás

Bíznunk kell abban, hogy ha bizalmasan megosztunk valamit a másikkal, megőrzi a titkunkat.

• Becsületesség

Tudnunk kell, hogy a másik nem csupán a szavaival hirdeti a számára fontos értékeket, hanem azok szerint is él.

• Ítélkezésmentesség

Bíznunk kell abban, hogy számíthatunk a másik támogatására, ha gyengének, sebezhetőnek mutatkozunk előtte.

• Nagylelkűség

Feltételeznünk kell a másikról, hogy nem bántana minket szándékosan.

GYAKORLAT

Gondold át, hogy a személyes kapcsolataidban mennyire működnek a bizalom Brené Brown által csokorba gyűjtött összetevői! Ha valakiben – barát, párkapcsolat, család, kollégák – nem bízol eléggé, gondold át, hogy a hiány melyik összetevőt érinti és mi eredményezhetne változást az adott területen.

A bizalom megroppanása

A bizalom korsójának megtöltése sokszor időbe telik, összetörni viszont pillanatok alatt is lehet. A bizalom újbóli felépítése nem lehetetlen, de nem is egyszerű feladat. Ha belevágunk, két lépéssel érdemes kezdenünk.

Az első a sérelem nyomán keletkezett harag kezelése: nemcsak a másiknak, hanem saját magunknak is meg kell bocsátanunk. Amikor elárulják a bizalmunkat, gyakran legalább annyira haragszunk önmagunkra, mint a másikra: magunkat hibáztatjuk, amiért nem vettük észre korábban a jeleket vagy nem léptünk hamarabb és nem előztük meg a helyzetet. Ezeken az érzéseken legalább annyira fontos dolgoznunk, mint a másik iránt érzett dühön és csalódottságon.

A megbocsátás után a következő lépés, hogy eldöntjük, hajlandók vagyunk-e ismét megbízni a másikban – vagyis az asztalra helyezünk-e egy újabb üvegkorsót, amelyet aztán lépésről lépésre megtöltünk a bizalom üveggolyóival. Ha a megbocsátás nehéznek tűnt, akkor ez már igazán a haladó szint: hogyan is lehet jó döntést hozni? Honnan tudhatjuk biztosan, hogy a másik nem bánt meg minket (újra)?

Sajnos sehonnan. Semmi sem garantálja százszázalékos biztonsággal, hogy nem csalódunk többé. Ebben a döntési helyzetben egyetlen dologra támaszkodhatunk biztosan: önmagunkra.

Óvakodj a meztelen embertől!

Az egyetlen módja annak, hogy a jövőbeni esetleges sérelmek ellen felvértezzük magunkat, ha megtanulunk bízni saját magunkban. Pontosabban abban, hogy bármi történik is, elég erősek leszünk ahhoz, hogy elviseljük, és jól leszünk akkor is, ha megbántanak vagy cserben hagynak bennünket.

A másik emberrel kapcsolatban hozott döntésünk hatóköre odáig terjed, hogy adunk neki egy (vagy több, vagy újabb) esélyt. Azt biztosítani, hogy ezzel a másik nem él majd vissza, lehetetlen. Ugyanakkor azt a stabil pontot, amelyre elkezdhetjük felépíteni a bizalmat, nem a másikban és nem is a kapcsolatban kell keresnünk, hanem saját magunkban. Brené Brown így fogalmaz: „Nem kérheted a másik embertől, hogy olyasmit adjon, amit te nem adsz meg saját magadnak.” Önmagunkban bízni nemcsak a másokba vetett bizalom alapja, de hatással van arra is, hogy mások megbízhatónak látnak-e minket, hiszen, ahogy a régi afrikai mondás tartja, óvakodni kell a meztelen embertől, aki ruhát kínál nekünk.

GYAKORLAT

Hogyan bízzak magamban?

Nézd meg újra a bizalom Brené Brown-féle összetevőit, ám ezúttal ne a kapcsolataid, hanem a saját magaddal való viszonyod szemszögéből! Tedd fel magadnak a következő kérdéseket:

Vajon ismerem és tiszteletben tartom, óvom-e a saját határaimat? Vállalom-e a felelősséget a tetteimért, a szavaimért? A legjobbat feltételezem-e magamról még akkor is, ha hibázom?

Keresd meg azokat a területeket, ahol úgy érzed, fejlődni szeretnél. Lehet, hogy a határaid elfogadásán vagy a magad iránti nagylelkűségeden kell még dolgoznod? Minden lépés, amit ennek érdekében teszel, abban is segít, hogy másokban is könnyebben megbízz.

Plusz tipp: Idézd fel azokat a nehézségeket, amelyeken már keresztülmentél! Ez segít tudatosítani, milyen erős is vagy valójában. Sokszor alábecsüljük, mennyire jól tudunk alkalmazkodni a változásokhoz. Ne ess ebbe a hibába, amikor az erőforrásaidat mérlegeled!

Bízva bízzál…

A bizalom az egyik legfontosabb dolog, amit életünk során megtapasztalhatunk, pontosabban amit életünk során felépíthetünk. Üvegkorsóban, üveggolyóról üveggolyóra. Az üveggolyók száma gyarapítható, és van, hogy némelyik üveggolyó – néha pedig az egész korsó – összetörik. Ha ez történik, fontos tudatosítani, hogy a bizalom kemény munkával újraépíthető.

Ha az összes összetevője sérült is, a legfontosabbat, a bizalom alapjait nem a másikban, hanem önmagunkban találhatjuk meg. Akkor bízhatunk meg (újra) másokban, ha bízunk a saját erőnkben, azaz abban, hogy bármi történjék a jövőben, mi jól leszünk, fel tudjuk dolgozni a töréseket, és képesek vagyunk ismét biztos alapokon építkezni.

DÖNTÉS

Hogyan hozhatok jó döntést?

SZABÓ ESZTER JUDIT

„Ez piszok nehéz döntés!” – sóhajtunk fel, amikor egy nehéz dilemmával szembesülünk. Pedig jól dönteni, egyáltalán dönteni nem csak egy-egy kiélezett szituációban fontos. Bár egy-egy döntés súlyát ilyenkor érezzük igazán, a döntéshelyzetek – legyenek azok kisebbek vagy nagyobbak – ezer és egy ponton szövik át és határozzák meg az életünket.

Sokféle számítás készült már arra vonatkozóan, hogy egy felnőtt embernek hány döntéssel kell szembenéznie egy átlagos nap alatt. Egy tanulmány szerint például csak az étkezésünkkel kapcsolatban 226,7 döntést hozunk meg minden egyes nap.[1] Bár ez a szám igen magas, mégsem tulajdonítunk túl nagy jelentőséget annak, hogy a döntéseink tekintetében fejlődjünk. Pedig, ha valamire, erre igazán érdemes lenne időt szánni – már csak azért is, mert a döntéseinkkel töltött idő mennyisége mellett a döntéseink hatása is számottevő: a jó döntésekkel sok időt, energiát és nem mellesleg pénzt is spórolhatunk.

Miért nehéz dönteni?

Ahogy arra Dan Ariely, a Duke Egyetem pszichológia- és viselkedésiközgazdaságtan-professzora egy interjúban rámutatott, hogy a döntési folyamatok talán még soha nem igényeltek annyi energiát, mint napjainkban.[2] A pénzügyi döntésektől kezdve az egészségünkkel kapcsolatos döntéseken át a táplálkozásig nagyon sok fronton vagyunk rászorítva valamiféle „döntéshozatali önállóságra”. A hatalmas választék, a túlkínálat és a folyamatosan változó fogyasztói szokások újabb és újabb döntéshelyzetekbe sodornak bennünket. Csakhogy ez a sok döntéshelyzet paradox módon éppen attól veszi el az időt, hogy átgondolt döntést hozzunk: ha folyamatosan a döntéseinket kell mérlegelnünk, nem marad időnk alaposan körbejárni egy kérdést s utánaolvasni annak, mi volna az optimális megoldás.

Vegyünk példaként egy utazást! Húsz évvel ezelőtt, ha külföldre mentünk nyaralni, jó eséllyel egy utazási iroda szervezett útjára fizettünk be, ahol az utazás módja, a szállás helyszíne és az étkezés is adott volt. Ehhez képest ma már ezer és egy alternatíva közül választhatunk. A megállás nélkül kínálkozó lehetőségek pedig újabb és újabb kérdéseket vetnek fel: apartman vagy hotel? Repülő vagy autó? Félpanzió vagy all inclusive? Kisállattal vagy nélküle?

Tudatos döntés és intuíció

Ugyanakkor sokszor illúzió, hogy a döntések kizárólag rajtunk múlnak: a választási lehetőség sokszor inkább egy szépen becsomagolt, készen kapott megoldás. Ezért nem mindegy, mennyire vagyunk tudatosak a döntéseinkkel kapcsolatban. Minél inkább tisztában vagyunk a céljainkkal és azzal, hogy mit akarunk, annál ellenállóbbak leszünk azokban a helyzetekben, amelyekben befolyásolni vagy manipulálni próbálnak minket. És azt is pontosabban látjuk majd, mit és miért érdemes kockáztatni.

Ám legyünk bármilyen tudatosak, célorientáltak, rendelkezzünk bármilyen nagyfokú önismerettel vagy a döntéshozatallal kapcsolatos tudással, illúzióba ringatjuk magunkat, ha azt gondoljuk, képesek vagyunk mindig, minden körülmények között racionális döntést hozni. A témával foglalkozó szakértők kutatásainak eredményei – egyebek között a már idézett Dan Ariely megállapításai – szerint éppen akkor tudunk nagyobb eséllyel jól dönteni, ha felismerjük: elménk nem mindig olyan racionális, mint feltételezzük.

Az elemző logika működésében nemcsak helyük, de lényeges szerepük van az intuícióknak, az érzelmeknek és a benyomásoknak – legalábbis erre a következtetésre jutott Daniel Kahneman, aki évtizedeken keresztül vizsgálta a döntéshozatallal kapcsolatos mechanizmusokat. Kutatásainak eredményeit a Gyors és lassú gondolkodás című monumentális kötetben összegzi.[3]

Kahneman szerint az érzelmek által is befolyásolt emberi agy kudarcot vall, amikor statisztikai alapon kellene vagy lenne érdemes döntést hozni. Ezért a pszichológus javaslata szerint az egyes döntéshelyzetekben érdemes keresni egy külső, objektív viszonyítási pontot, amellyel pontosítani tudjuk a megérzéseinket. Ha például nem tudjuk eldönteni, milyen típusú autót vásároljunk, nagyobb eséllyel döntünk jól, ha a saját tapasztalataink helyett az idevágó statisztikai adatokat vesszük alapul.

Négy szempont, ami segíthet a döntésben

1. Ne próbáljuk megjósolni a jövőt!

A legjobb, ha a döntéseinket mindig arra alapozzuk, amit a jelenben tudunk. A jövőt nem ismerjük, és a találgatással csak frusztráljuk magunkat, ráadásul a rendelkezésre álló információkról is elviszi a fókuszt. Induljunk ki abból, amit tudunk, és arra figyeljünk!

2. Legyünk objektívek!

Döntéshelyzetben hajlamosak vagyunk a legrosszabb kimenetelre számítani. Ilyenkor érdemes a pesszimizmus torzító lencséjéről egy realistább nézőpontra váltani és a legnagyobb félelmeink helyett a pozitív végkifejlet lehetőségéből kiindulni.

3. Kövessük az értékrendünket!

A céljaink, a körülményeink formálódhatnak, de az értékrendünk nem – vagy legalábbis ritkábban – változik. Nehéz döntéshelyzetben hasznos viszonyítási pont lehet, ha végiggondoljuk, hogy a lehetséges kimenetel mennyire van összhangban a számunkra fontos értékekkel, elvekkel.

4. Figyeljünk az érzéseinkre!

„Próbálom logikusan végiggondolni” – mondogatjuk magunknak egy-egy komoly dilemma kapcsán.

De ki mondta, hogy dönteni csak és kizárólag racionális elvek mentén szabad? Egy-egy döntéshelyzetben sokat segíthet, ha megpróbáljuk elképzelni döntésünk lehetséges következményeit, és közben megfigyeljük, hogy a testünkben-lelkünkben milyen érzések jelennek meg.

Döntés és döntés között is van különbség

Amikor döntési helyzetekről beszélünk, nagyon nem mindegy, hogy a gyermekünk továbbtanulásáról vagy arról kell döntést hoznunk, melyik márkájú tejet vegyük le a polcról. De a kisebb és nagyobb döntések mellett megkülönböztetünk morális és költség-haszon elv alapján hozott döntéseket is. A különböző típusú döntésekért különböző agyi régiók felelnek: más agyterület aktiválódik, ha egy cselekedettel – például egy bűnténnyel – kapcsolatban ítélünk meg valakit, és más, ha biztosítást kötünk.[4]

És akkor még nem szóltunk az irracionális döntésekről, amelyeknek éppúgy megvan a létjogosultságuk, mint a racionális alapon hozott döntéseknek. „Az irracionális döntéseket sokan egyértelműen rossz döntésként tartják számon, pedig ez nem minden esetben igaz. Szerelembe esni, gondoskodni valakiről – nem is létezik irracionálisabb dolog, mégis gyönyörű és csodálatos” – vallja például a már többször idézett Dan Ariely.

PSZICHOFORYOU-GONDOLAT

„A valódi döntés, amit vásárláskor meghozunk, igazából nem az, mire költjük a pénzünket, hanem az, hogy hogyan szeretnénk élni. Ez az elhatározás nem a számokról szól, hanem arról, mi az, ami fontos számunkra. Ezt pedig nagyon nehéz racionálisan eldönteni.”

DAN ARIELY

Mi van, ha rosszul döntök?

Az, hogy hogyan viselkedünk egy döntéshelyzetben, racionálisan vagy irracionálisan döntünk, azon is múlik, készek vagyunk-e vállalni a felelősséget és annak a kockázatát, hogy rosszul döntünk. Sokszor azért „nem állunk bele” egy döntéshelyzetbe, mert félünk a kudarc lehetőségétől és a következményektől. Pedig – bár vannak olyan döntések, amelyek ténylegesen az egész életünkre kihatnak – a legtöbb döntés nem egy életre szól.

Ennek ellenére az esetek túlnyomó részében a „de mi lesz, ha rosszul döntök?” feszítő kérdése és a végletes gondolkodás tart benne minket a tépelődés fázisában. Pedig, ha kicsit messzebbről nézünk rá a problémára vagy akár a múltban meghozott döntéseinkre, megláthatjuk, hogy megvan bennünk a képesség, hogy egy rossznak vélt döntés után más irányba kormányozzuk a hajónkat. Nem szólva arról, hogy – a kudarcokhoz hasonlóan – egy rosszul meghozott döntés is vihet minket jó helyekre.

A döntések és az önismeret

Ahogy nagyon sok kérdésnél, ebben az esetben is igaz az az általános szabály, hogy a válasz megtalálásához a „szuper tippek” és „csodamódszerek” helyett az első lépést önmagunk felé érdemes megtenni. Bármilyen kérdésben kell is döntenünk, hasznos lehet, ha ismerjük magunkat, tisztában vagyunk az értékeinkkel, a szükségleteinkkel, a félelmeinkkel, a vágyainkkal és a céljainkkal. Ebben az esetben jelentősen megnő az esélyünk arra, hogy a külső elvárásoktól független döntést hozzunk – olyan döntést, amely valóban boldoggá, elégedetté és kiegyensúlyozottá tehet bennünket.

A mély önismeret sem garancia azonban arra, hogy mindig, minden helyzetben jól döntsünk. Azon viszont tudunk alakítani, ahogyan a döntéseinkhez viszonyulunk – legyenek azok utólag jónak vagy rossznak értékelt döntések.

A döntések arról is szólnak, mennyire tartjuk magunkat kompetensnek a saját életünkben. Van-e bátorságunk elköteleződni a döntéseink mellett? Hiszünk-e magunkban annyira, hogy ha rosszul döntünk, akkor vissza tudjuk majd terelni az életünket a jó irányba? Ki merjük-e mondani, hogy ezt nem így kellett volna, de ez van, ÉN így döntöttem?

Amikor a döntéseink ellenünk dolgoznak

Egy döntéshelyzetnek, főleg, ha nagyobb horderejű a kérdés, súlya van. Ahhoz, hogy elbírjuk ezt a terhet, szükségünk van az erőre, ami abból fakad, hogy vállaljuk a felelősséget a döntéseinkért. Akkor is, ha abban a bizonyos pakliban a kudarc lehetősége is benne van.

Döntéseink az elköteleződésről is szólnak – arról, hogy érvényesnek tekintjük a motivációinkat, az értékeinket és önmagunkat is. Ehhez viszont az kell, hogy lássuk magunkat. Önismeret hiányában könnyen előfordulhat, hogy a döntéseink, ha tudat alatt is, de ellenünk dolgoznak, és a saját érdekeinkkel ellentétes, önsorsrontó döntésekhez vezetnek bennünket. Ellenben, ha ismerjük magunkat, látjuk a döntéseink mozgatórugóit, arról is pontosabb képet kapunk, hogy merre szeretnénk haladni. Ezért, ahogy az élet sok más területén, a döntéseinkkel kapcsolatban is érdemes önvizsgálatot tartanunk, a külső körülmények mellett a saját viselkedésünket is monitoroznunk.

Önismereti kérdések

• Mit tanultam és milyen mintákat láttam a felelősségvállalásról?

• Tudom-e vállalni a felelősséget a döntéseimért?

• Döntéshelyzetben előre- vagy inkább hátralépek?

• Miért érzem félelmetesnek a döntéshelyzeteket?

• Miért félek döntést hozni?

• Milyen mintám van a döntések meghozataláról?

• Mire figyelek egy döntéshelyzetben?

Dönteni nehéz, de a meg nem hozott döntések súlya néha sokkal nyomasztóbb teher tud lenni. Egy meg nem hozott döntés olyan, mint egy nagy hátizsák: minél tovább cipeljük, annál nehezebbnek érezzük. Amikor meghozunk egy döntést, az kicsit olyan, mint amikor egy hosszú túra végén letesszük a nehéz batyut és megpihenünk. Ilyenkor megkönnyebbülünk és erőre kapunk. Ez persze nem jelenti azt, hogy időről időre nem kell a hátunkra venni egy újabb csomagot… De minél rövidebb ideig cipeljük a terhet, annál több erőnk marad a következő szakaszra és arra, hogy levonjuk a megtett út tanulságait.

Nagy döntések helyett apró felelős döntések

„Az egészség nem vakszerencse, hanem tudatos döntések eredménye” – vallja Márky Ádám orvos.[5] Az egészségünk mellett azonban még nagyon sok olyan területe van az életünknek, amelynek alakulása a döntéseinken is múlik. Az életünk minőségét, beleértve a testi-lelki egészségünket, a magánéletünket vagy a karrierünket azonban nem feltétlenül a nagy és sorsfordító(nak vélt) döntéseink határozzák meg. Sokkal inkább sok kis felelős döntésről beszélhetünk. Elmegyek ma mozogni vagy megint holnapra hagyom? Lefekszem időben vagy megnézek még egy részt a sorozatból? Salátát kérek vagy sült krumplit?

Ennek felismerése egyszerre nagy felelősség, de legalább ekkora lehetőség is. Felelősség, mert ennek a tudásnak a birtokában már nem olyan egyszerű másokra hárítani a felelősséget. Lehetőség, mert innentől kezdve rajtunk áll, hogy az életünket meghatározó kisebb vagy nagyobb döntéseket a saját érdekeinkkel és értékeinkkel harmóniában hozzuk-e meg. A döntés olyan valami, amit a jelenben tehetünk azért, hogy a jövőnk jobb legyen. Ha hajlandók vagyunk időt és energiát szánni arra, hogy ebben fejlődjünk, azzal a boldogabb jövőért teszünk.

Ahogy Viktor Frankl, a logoterápia alapítója is vallja: „a legkiszolgáltatottabb helyzetben is van döntési lehetőségünk – és életünk értelmének megtalálása pont ezekben a döntésekben rejlik”.[6]

Elsüllyedt költségek

Könnyen előfordulhat, hogy a kapcsolatainkról, illetve főként a kapcsolatok lezárásáról meghozott döntések mérlegelésekor az „elsüllyedt költségek” is hatással vannak ránk. Elsüllyedt költségnek hívjuk a már vissza nem szerezhető ráfordítást, azaz ilyenkor a korábban befektetett idő és energia mennyiségével is érdemi tényezőként számolunk, mondván, „ha már ennyi évet kibírtam, miért ne csináljam tovább?” Ez az úgynevezett kognitív torzítás azonban tévútra vihet bennünket, a jelenbeli érzéseinkre ugyanis az ebből a szempontból már nem aktuális múlt szűrőjén keresztül reflektálunk. A múlt és a jövő helyett azonban ilyenkor a jelen a fontos. Tegyük fel magunknak a kérdést, hogy aktuálisan mit érzünk. Például, ha most ismernénk meg a társunkat, elhívnánk-e randevúzni, szívesen töltenénk-e vele az időnket?

Döntési fáradtság helyett egyszerűség

Rengeteg felesleges energiát pazarolunk olyan döntéshelyzetekre, amelyeket könnyedén kiiktathatnánk az életünkből. Milyen ruhát vegyek fel? Mit egyek? Mikor menjek el mozogni? Érdemes ilyen szemmel is revíziót tartani, megvizsgálni, hogy az élet mely pontjain tudnánk egyszerűsíteni, például azzal, hogy előre megtervezzük, melyik nap mit eszünk, előző este kikészítjük a ruhát vagy megvárjuk, amíg kiürül a hűtő. Ha van kialakult napi és heti rutinunk, tartjuk jól bevált szokásainkat és előre tervezünk, megkímélhetjük magunkat egy sor felesleges döntési helyzettől és az emiatt kialakuló döntési fáradtságtól is.

Jegyzetek

Bizalom

[1] Stefanie Stahl: A benned rejlő gyermeknek otthonra kell találnia – Megoldás (szinte) minden problémára. Fordította: Malyáta Eszter. Park Könyvkiadó, Budapest, 2018.

[2] Brené Brown: Bátraké a boldogság – Hogyan változtatja meg életünket, érzelmeinket, kapcsolatainkat és karrierünket, ha felvállaljuk, hogy sebezhetőek vagyunk? Fordította: Csulák Márta, Dányi Dániel. Bookline, Budapest, 2013.

[3] Hogy többet megtudj minderről, nézd meg Brené Brown The Anatomy of Trust című videóját: https://brenebrown.com/videos/anatomy-trust-video/ (Legutóbbi letöltés: 2024. május 29.)

Döntés

[1] Brian Wansick – Jeffery Sobal: Mindless Eating – The 200 Daily Food Decisions We Overlook. https://www.academia.edu/21560631/Mindless_Eating_The_200_Daily_Food_Decisions_We_Overlook (Legutóbbi letöltés: 2024. május 29.)

[2] „Túl elfoglaltak vagyunk ahhoz, hogy jó döntéseket hozzunk” – interjú Dan Arielyvel: https://pszichoforyou.hu/tul-elfoglaltak-vagyunk-ahhoz-hogy-jo-donteseket-hozzunk-interju-dan-ariely-vel/ (Legutóbbi letöltés: 2024. május 29.)

[3] Daniel Kahneman: Gyors és lassú gondolkodás. Fordította: Bányász Réka. HVG Kiadó, Budapest, 2019.

[4] Gregory S. Berns – Emily Bell – C. Monica Capra – Michael J. Prietula – Sara Moore – Brittany Anderson – Jeremy Ginges – Scott Atran: The price of your soul: neural evidence for the non-utilitarian representation of sacred values; https://royalsocietypublishing.org/doi/full/10.1098/rstb.2011.0262 (Legutóbbi letöltés: 2024. május 30.)

[5] „Az egészség nem vakszerencse, hanem tudatos döntések eredménye” – interjú dr. Márky Ádámmal az életmódorvoslásról: https://pszichoforyou.hu/az-egeszseg-nem-vakszerencse-interju-dr-marky-adammal-az-eletmod-orvoslasrol/ (Legutóbbi letöltés: 2024. május 30.)

[6] Bővebben a döntési lehetőségekről az alábbi cikkben: „Ha elfogadjuk, hogy ilyen megtörténhet, az segít, hogy elhiggyem: van tovább” – 4 erőt adó gondolat Viktor Frankl nyomán; https://pszichoforyou.hu/4-erot-ado-gondolat-viktor-frankl-nyoman/ (Legutóbbi letöltés: 2024. május 30.)