Tom Hindle

GYILKOSSÁG A GARDA-TAVON

Fordította: Dávid-Goitein Zsófia

A mű eredeti címe: Murder on Lake Garda

Copyright © Tom Hindle, 2024

First published as Murder on Lake Garda in 2024 by Century,

an imprint of Cornerstone.

Cornerstone is part of the Penguin Random House

group of companies.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Dávid-Goitein Zsófia, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető

ISBN 978-963-614-729-7 (papír)

ISBN 978-963-614-730-3 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektor: Szilasi Éva

Magyar borító: Csernák Ákos

E-book: Scriptor Kft.

LAURENCE HEYWOOD ÉS EVA BIANCHI

ESKÜVŐJÉNEK RÉSZTVEVŐI

A menyasszony részéről:

Vito & Paola Bianchi

Dina Bianchi

Giulia Russo

Beatrice Marino

A vőlegény részéről:

Margot Heywood

Jeremy Lambourne

Stephen & Abigail Dalton

Chadwick Grant

Miles Allen

Toby Heywood & Robyn Whitford

Továbbá:

Sofia Greco

Harper Bale

Cam Nolan

Mire Stephen Dalton meghallotta a sikolyt, ő és a vőlegény már jó néhány perce álltak az esküvői folyosó végén a menyasszony érkezésére várva.

Laurence-en nem látszott, hogy aggasztotta volna a késés. Miközben telt-múlt az idő, kedélyesen elbeszélgetett a szertartásvezetővel. Azon gondolkodott, hogyan tud Laurence ilyen nyugodt maradni. Bár Stephen csak tanú, most, hogy némi homok került a szertartás gépezetébe, jobban izgult, mint a saját esküvője előtt.

Persze Laurence már csak ilyen. Amióta ismeri, soha, semmitől nem félt. Némi nehezteléssel gondolt bele, milyen könnyű egy olyan embernek, aki aranykanállal a szájában született.

Erősen sütött a nap. A mólótól a kapuig egy rövid út vezetett a kiszögellő Fiore kastélyhoz.

Ha valaki egyszer bejutott, még fel kellett mennie a meredek lépcsőkön, csak ezután érkezett a teraszra, ahová a szertartást tervezték. Csodás volt onnan a kilátás. Stephen tisztán látta a terrakottatetős, pasztellszínű házakat, amelyek mindössze két kilométerre tőlük, a közeli partszakaszon sorakoztak. Mögöttük égig érő hegyek tornyosultak, a völgy, mintha vízgyűjtő lett volna, ami pedig a tavat illeti… Stephen a Veronába tartó járaton olvasta, hogy a Garda-tó közel ötvenkét kilométer hosszú. De most, hogy a saját szemével látta, úgy tűnt, mintha a végtelenbe nyúlna. A legfényesebb kék, ami egyszer csak, valahol a távolban elegyet alkot az éggel.

A terasz végébe felállított hófehér kupola árnyékot vetett az asztalra, valamint a menyasszonynak, a vőlegénynek és a szertartásvezetőnek odahelyezett székre. Laurence és Stephen e kupola alatt álltak. A vendégek sajnos nem voltak ilyen szerencsések: folyamatosan tűzött rájuk a nap. Az angol meghívottak egy részének bőre már aggasztóan piros volt, de az esküvői folyosó másik oldalán ülő olaszok is szenvedtek a hőségtől. A dizájner-napszemüvegekről visszatükröződött az erős fény, a halántékokról csorgott a verejték.

Stephen hátrafordult, és látta, hogy már összegyűltek a vendégek. Abigailre nézett. Halványan rámosolygott, amit az asszony nem viszonzott. Nem csoda. Már az is nagy szó, hogy sikerült maradásra bírnia.

Stephen ismét a tóra szegezte a tekintetét. Még a vonósnégyes muzsikája sem tudta elterelni a vendégek figyelmét az egyre elviselhetetlenebb hőségről.

Laurence Stephenre vigyorgott, akiben ekkor tudatosult, hogy jó néhány percig nem rá figyelt. Igyekezett mosolyt erőltetni az arcára, majd az órájára nézett.

Eva már tíz percet késik. Mi a frászt csinálhat? Az kizárt, hogy útközben eltévedt, miután egész reggel a koszorúslányokkal bulizott a szigeten. Vajon meggondolta magát, és kereket oldott?

Az a legvalószínűbb, hogy még a fényképésszel van. Elvégre mégiscsak egy magazin címlapján fog szerepelni. Ha a tökéletes képhez az kell, Eva minden lelkifurdalás nélkül hagyja a násznépet a hőségben várakozni, mielőtt kegyeskedne tiszteletét tenni a saját esküvőjén.

Stephent hirtelen elfogta a keserűség. Azt kívánta, bár Laurence és Eva soha ne ismerték volna meg egymást. Már iskoláskorukban is úgy érezte, mintha nem barátság, hanem munkakapcsolat fűzné Laurence-hez. Stephen dolgozott, miközben Laurence aratta le a babérokat. Nem éppen ideális helyzet, de szemet hunyt efölött. Ő maga nem a felmenőinek köszönhetően, hanem ösztöndíjasként került a Rushworthbe, mert az iskola ezzel akarta bizonyítani, hogy nem olyan elitista, mint amilyennek látszik. Kezdetben nagyon jó fényt vetett Stephenre, hogy Laurence-szel barátkozik, az egyetemi évek alatt pedig duplán kamatoztatni tudta a kapcsolatot, hiszen Laurence tárt karokkal fogadta őt a Heywood család fedezetialap-kezelő cégénél.

Mindez addig működött jól, amíg Eva színre nem lépett, ugyanis Laurence mindig a nő kedvében akart járni, ezért olykor a legsötétebb ösztöneinek engedve cselekedett.

Stephen ismét hátranézett, és ekkor vette észre a teraszhoz vezető lépcsőn várakozó fényképészt.

A férfi a homlokát ráncolta. Ezek szerint Eva mégsem a fényképezkedés miatt késik. És ha nem a fotóssal volt…

Már nem tudott úrrá lenni a rossz érzésén. Valami nem stimmelt. Azt nem tudta megmondani, hogy pontosan mi az, de abban biztos volt, hogy baj van.

Lágy szellő libbent, mire a násznép egy része megkönnyebbülten sóhajtott. Ekkor ért el hozzájuk a hang a távolból, de minden kétséget kizáróan a sziget felől. Valahonnan a kastély irányából hallatszódott.

Harper Bale magányosan ült a vendégek mögött, amikor meghallotta a sikolyt. A fényképésszel kellett volna mennie, hogy gondoskodjon a zökkenőmentes fotózásról. Végül is ezért jött, nem vendégként. Tudta, hogy Evának eszébe nem jutna meghívni az ügynökét, mert ahogy mindig, most is csak az alacsonyabb rendű munkaerőt látta benne.

Végigmérte a teraszt, a rózsaszirommal hintett folyosót, a lenöltönyben álldogáló koszorúsfiúkat, megnézte, milyen kilátás nyílik a tóra. Arra gondolt, milyen csodásak lesznek a fényképek, és úgy látta, hogy a fotós kifejezetten boldog, amiért egyedül dolgozhat. Harpernek is örülnie kellett volna, de abban a pillanatban kisebb gondja is nagyobb volt, mint a magazin címlapja.

Amennyit Eva Bianchiba ölt… Az a sok munka… Az a sok idegeskedés… A rengeteg idő és energia… Amikor az ügynökség meg akart válni Evától, Harper állt ki mellette. Amikor egyetlen márka sem akart vele dolgozni, Harper minden követ megmozgatott, hogy megmentse az influenszer jó hírét. Amikor Eva egy végzetesen naiv húzással a szakadék szélére sodorta a saját karrierjét, Harper egyetlen mozdulattal a helyes irányba terelte. Most azt kívánta, bárcsak ne érdekelte volna Eva sorsa. Mert most már pontosan látja, mennyi hálát kap cserébe.

Harper mindig is tudta, hogy Eva nem értékeli eléggé a fáradozásait. Időnként az volt az érzése, hogy az influenszernek fogalma sincs, milyen sokat tett érte az ügynöke. De azt álmában nem gondolta volna, hogy Evát ennyire nem érdekli, hogy egy hajszál választja el a kirúgástól.

Nagy levegőt vett, próbált nem kétségbeesni.

Hibázott. Mérgében átlépte a határt. Most az tűnt a legjobb megoldásnak, ha ostobának tetteti magát. Megvárja, amíg valaki észreveszi, mi történt, aztán a lehető legközönyösebbnek mutatkozik. Ha ezután valahogy rá terelődik a gyanú – netán kiderül, hogy ő volt –, majd kegyelemért könyörög. Eva elárulta őt. Hosszú ideig nem becsülte, nem tisztelte. Mégis hogyan hibáztathatná Harpert bárki, amiért hirtelen felindulásában meggondolatlanul cselekedett?

A menüsorral legyezte magát, teljesen felkészületlenül érte a július közepi hőség. Irigykedve nézett a kupolára, amelynek árnyékában Laurence és a tanú állt, közben kedélyesen elbeszélgettek a szertartásvezetővel. Egy pillanatra még az örömanya széles karimájú kalapját is irigyelte. Harper akár napernyőt is húzhatna a fejére, akkor is úgy érezné, hogy menten hőgutát kap.

A tóra hunyorított, kereste a hajókat, amelyek a szigetre hozták a meghívottakat. Körülbelül egy kilométert jöhettek, és az út nem tartott negyedóránál tovább, de még ha látná is a hajókat, ahhoz már messze vannak, hogy bármelyiket elérje. Éjfélig tart a mulatság, addig egyetlen hajó sem jön vissza a vendégekért.

Harper magában szitkozódott. Kizárt, hogy hamarabb el tud menni. A szigeten ragadt.

Elővette a telefonját, megnézte, mennyi az idő. Eva lassan tíz percet késik. Nem meglepő. Ez a nő még a saját temetéséről is késni fog. De ez most már nem Harper gondja lesz. Ő a maga részéről mindent megtett, hogy a fényképész boldog legyen. Ennyi. Vége azoknak az időknek, amikor Eva után kell szaladgálnia.

Ahogy a terasz beleremegett a hatalmas sikolyba, Harper szeme kikerekedett. A zenészek abbahagyták a játékot, és Harper rögvest megfeledkezett mindenről, ami a fotózással kapcsolatos. Úgy megfagyott a vér az ereiben, hogy már a hőséget sem érezte.

Vito Bianchit jó ideje gyötörte a kétségbeesés.

– Megtalálták? Hol van? – idegeskedett.

– Bármelyik percben itt lehet, signore[1] – nyugtatta az esküvőszervező. – Kicsi ez a sziget. Nem sok helyre mehetett a lánya, és a három koszorúslány is keresi. Biztosra veszem, hogy pillanatokon belül megérkeznek.

– Nyugodj meg, amore mio![2] – szólt Paola. – Tudod, milyen fontos neki ez a magazin. Biztosan csinálnak még néhány képet.

Vito Bianchi kényszeredetten mosolygott. Könnyű a feleségének. Fogalma sincs, hogy Vito és Eva mekkorát veszekedtek aznap reggel. Ahogy azt sem tudja, ki az a két idegen, aki a násznéppel együtt a szigetre érkezett.

De most legalább vége. Vito pontosan azt tette, amit kértek tőle. Talán ez volt élete legrosszabb cselekedete. De ha állják a szavukat, végre békén hagyják. A folyamatos zaklatás… A fenyegetőzés, hogy bántódás éri a családját… Ezeknek egyszer és mindenkorra vége lesz.

Vito odament az ablakhoz, és kinyitotta a zsalut. A teraszról felhallatszó zene betöltötte az egész udvart.

– Fottuto inferno[3] – suttogta. – Hol van?

– Vito! Csak néhány percet késik – tette a férje vállára a kezét Paola.

Vito mélyen a felesége szemébe nézett, de nem tudott megszólalni. Kerek egy évig sikerült titkolnia az asszony előtt, hogy milyen nagy bajban vannak. Könyörgött, rimánkodott, és bármit megtett – bármit –, hogy távol tartsa a hitelezőket a családjától.

– Igazad van. Hát persze, amore mio – felelte végül.

Paola megfogta Vito kezét, majd lágyan ringatózni kezdett a vonósnégyes dalára.

– Ez Eva, a legidősebb gyermekünk esküvője. Évek múlva úgy fogunk rá emlékezni, mint életünk egyik legboldogabb napjára – mosolygott a férjére Paola.

Vito átadta magát a zene ritmusának, és hagyta, hogy a felesége vezesse. Életük egyik legboldogabb napja… Azon töprengett, vajon ezt Eva is így gondolja-e azok után, hogy reggel megtudta az igazságot. Rájött, mit tett az apja.

Nagy levegőt vett. Tudta, hogy a kocka el van vetve. Eva bármikor megérkezhet, és ő kíséri majd a vőlegényéhez. Az esküvő után pedig mindent megbeszélnek. Mindent megmagyaráz. Elmeséli, mennyi veszélytől óvta meg őket, és akkor Eva mindent megbocsát. Meg fogja érteni.

Kicsit közelebb húzta Paolát, aztán átvette a vezetést a táncban.

– Eva esküvője – ismételte. – Életünk egyik legboldogabb napja.

Ekkor egy újabb hang hallatszott, amitől megremegett a zsalu, és elhallgatott a zenekar.

Vitót ismét elfogta a pánik. Kétségbeesve rohant az ablakhoz, kinézett az udvarra, de nem látott semmit. Biztosan a sziget másik feléről jött a hang – gondolta. De annak ellenére, hogy nem látta, mi történt, pontosan tudta, hogy sikolyt hallott. A rémület semmi mással össze nem téveszthető hangját.

[1] Uram

[2] Szerelmem

[3] A pokolba!

KÉT NAPPAL AZ ESKÜVŐ ELŐTT

1

Robyn megszámolni sem tudta, hányszor olvasta már újra Jess üzenetét, de az biztos, hogy szóról szóra vissza tudta volna idézni. Mindez mégsem tántorította el attól, hogy útközben ismét elővegye a telefonját, és az autó hátsó ülésén újraolvassa ezt a néhány sort.

Szia, Rob! Mi újság? Rég beszéltünk. Ma reggel szólt a szerkesztőm, hogy új riportert keres. Érdekelne a lehetőség? Ha igen, szólok néhány jó szót az érdekedben. Néhány héten belül várható az interjú. Beülünk valahová inni? Puszi

Valahányszor elolvasta Jess üzenetét, a billentyűzeten tartotta a hüvelykujját, mégsem tudott válaszolni. Pontosan tudta, milyen kőkemény harc folyik egy efféle állásért a Cosmopolitannél. A legtöbb régi évfolyamtársa tűzbe tenné a kezét, hogy bekerüljön, ő mégsem tudja rávenni magát, hogy jelentkezzen. Nem, amikor ott az a kis zavaró, tudat alatti hang, ami folyamatosan azt suttogja, hogy nincs értelme. Ha valamilyen csoda folytán mégis megkapná az állást, nem lenne neki való.

Eltette a telefonját, aztán kinézett az ablakon.

A veronai Villafranca repülőtértől idáig javarészt olajfákkal és szőlőligetekkel övezett forgalmas autóutakat látott, majd miután bekanyarodtak, ismeretlen városok következtek. Elhaladtak néhány bevásárlóközpont, benzinkút, valamint egy ütött-kopott szálloda előtt, ahol nem valószínű, hogy bárki is szobát foglalt. De most, majdnem egy óra utazás után végre a tó mellett találták magukat. Egy sűrű erdő mentén kanyargott az út, a fák erősen lejtettek. Robyn a lombkoronák takarásából is látta a tó ragyogását.

Érezte, hogy fokozatosan összerándul a gyomra.

Legutóbb az egyetemi évek alatt volt rá példa, hogy találkoznia kellett a barátja családjával. Akkoriban még ragaszkodott a naiv, tinédzserkori álmához, miszerint oknyomozó újságíró válik belőle. A fiú szülei egy hétvégi látogatást tettek Londonban, és az egyik este Robyn is csatlakozott hozzájuk vacsorára. Idegőrlő élmény volt, mégis jól érezte magát. Ezúttal viszont egyre jobban nyomasztotta a közelgő találkozás gondolata. Az esküvő jó alkalom, hogy megismerje a családot. De annak ellenére, hogy nincs különösebb kihívás a dologban, mégiscsak külföldön voltak, egy olyan országban, ahol Robyn még életében nem járt, ráadásul három éjszakát töltenek majd egy fedél alatt egy luxusvillában.

Robyn abbahagyta a táj kémlelését, és a mellette ülő Toby felé fordult.

A férfi szinte egy szót sem szólt a Gatwick repülőtértől idáig. Ez alapjában véve nem lett volna furcsa, Toby ugyanis hajlamos volt belefeledkezni a gondolataiba. Amolyan merengő típus volt. De az alatt az egy év alatt, amióta együtt vannak, Robyn még soha nem látta őt ilyen higgadtnak. Toby mindig dobolt a lábával, a térdét csapkodta, vagy a fejét rázta, mintha ütemre mozogna. Most viszont mintha lefagyott volna, kikerekedett szemmel bámult ki az ablakon.

– Jól vagy? – nyúlt a férfi keze után Robyn.

Toby bólintott, majd kicsit sem meggyőzően Robynra mosolygott.

– Tényleg úgy gondolod, hogy megpróbálják? Tudom, mennyire szeretné Laurence, hogy vele dolgozz, de ez mégiscsak az esküvője. Nem lenne kicsit… túlzás?

Toby erőltetetten felnevetett.

– Tavaly bepróbálkozott a születésnapomon, karácsonykor, sőt még Graham bácsi temetésén is. Nem hiszem, hogy visszatartja az esküvő ténye.

Robyn elfintorodott.

– Szerintem beszélned kellene velük a kölcsönről. Azt értem, hogy nem támogatják az ötletet, de legalább látnák, hogy komolyan gondolod. Akkor talán kevésbé akarnak rábeszélni, hogy a cégnek dolgozz.

– Még jóvá sem hagyták a hitelkérelmet, Rob. És lehet, hogy nem is fogják. Nincs értelme jobban felhergelni őket, mint amennyire feltétlenül szükséges – csóválta a fejét Toby.

– Mi van, ha jóváhagyják? Nem fogod őket jobban lesokkolni a hírrel, ha csak akkor szólsz?

Toby erre nem válaszolt.

– Ha elmondanád nekik… – próbálkozott Robyn. – Nem lennének legalább egy kicsit büszkék, amiért a saját erődből szeretnéd véghez vinni a tervet?

Toby ismét elmosolyodott, de ez még annyira sem volt meggyőző, mint korábban. Végigsimított Robyn kézfején a hüvelykujjával.

Még egy-két percig néma csendben ültek egymás mellett, miközben az autó felfelé haladt az erdőség mentén. Körülöttük egyre több csempézett teraszos, lakkozott redőnnyel ellátott villa sorakozott.

– És te? Jól vagy? – kérdezte hirtelen Toby. – Én itt magamban töprengek, miközben te leszel az, aki hamarosan szembetalálja magát a cambridge-i inkvizícióval.

Robyn az alsó ajkába harapott. Mostanra úgy elfogta az idegesség, hogy hányingert érzett, de nem akarta, hogy ezt a férfi észrevegye. Látta, hogy Toby sokkal jobban tart az előttük álló három naptól, mint ő, így még véletlenül sem szerette volna, hogy miatta is aggódjon.

Mintha megadná a választ, az autó lassított, majd letért az útról, és egy fehér téglafalba épített, kovácsoltvas kapu felé hajtott. A kapu mögött egy szürke betonból és színezett üvegből készült zömök, kétszintes épület állt, amelynek előkertjét műfüves gyep, kavicsos feljáró, valamint cserepes pálmafák borították. Igazán lenyűgöző látványt nyújtott, bár inkább Beverley Hillsben lett volna a helye, semmint egy olasz tópart közelében. Az egyetlen, ami nem tűnt oda nem illőnek, egy élénkpiros sportautó volt. Robyn nem sokat tudott az autókról, de ezen rögtön látta, hogy Ferrari, aminek a hűtőrácsa közepén egy ezüst csődör ágaskodott. Az is nyilvánvaló volt, hogy vintage modellről van szó. A jármű hatalmas, skarlátvörös karosszériával és több méter hosszú motorháztetővel büszkélkedhetett, a tető pedig úgy lejtett a hátsó lökhárító felé, mint egy hullám taraja. Még Robyn laikus szemével nézve sem hétköznapi autó, inkább valóságos műalkotás volt.

A sofőr leállította a motort, kiszállt, aztán kinyitotta Robynnak az ajtót. Délután négy óra volt, így jóval a nap legforróbb időszaka után jártak, Robyn mégis úgy érezte, mintha a hőség minden oxigént kiszívott volna a tüdejéből. Bár még soha nem járt Olaszországban, tudta, hogy itt július közepén meleg van, de ekkora hőségre még ennek ellenére sem számított. Másodperceken belül kipirosodott a bőre, a forró levegő mintha ólomsúlyként nehezedett volna a vállára.

Ahogy a sofőr kivette a bőröndjeiket a csomagtartóból, máris nyílt a villa bejárati ajtaja, és megszólalt egy erőteljes férfihang.

– Micsoda meglepetés! Úgy tűnik, meg kell házasodnom ahhoz, hogy a kisöcsém abbahagyja a rejtőzködést, és tiszteletét tegye nálunk!

Robyn sok időt töltött Laurence Heywood Instagram-oldalának tanulmányozásával. Már abból, amit online talált, egyértelműen kiderült számára, hogy ő és Toby akár az ég és a föld. De élőben együtt látni őket… Más volt. Laurence úgy öltözött, mintha a Henley Regatta evezős versenyre készült volna. Rózsaszín inget, karcsúsított bermudát, valamint flip-flop papucsot viselt. Toby ezzel szemben sötét pólóban, farmerben és egy régi Reebok cipőben érkezett. Az arcukat elnézve viszont egyértelműen látszott a hasonlóság: a vörösesszőke haj, a cizellált arccsont, valamint a hegyes áll. Bár Toby négy évvel fiatalabb volt Laurence-nél, ha ruhát kellett volna cserélniük, akár ikreknek is nézhették volna őket.

Laurence megölelte a vonakodó Tobyt, aztán Robynra szegezte a tekintetét.

– Örülök, hogy végre találkozunk. Már kezdtük azt hinni, hogy soha nem jön el ez a pillanat – vetette oda Robynnak.

Miután a Robynt és Tobyt szállító autó elhajtott, Laurence bekísérte őket a házba.

A légkondicionálókat biztosan csúcsra járatták, mert ahogy Robyn belépett, megcsapta a hűvös levegő, mire megkönnyebbülten felsóhajtott.

Egy tágas előtérben találta magát, ahol több kanapé és egy kávézóasztal is elfért. Megállt, hogy körülnézzen, szemrevételezte az üveglépcsőt, valamint a falat díszítő hatalmas, élénk színekkel festett absztrakt műalkotást. Egy másik szobából Nina Simone dala hallatszott.

– Ti jöttetek elsőnek – állapította meg Laurence a válla fölött. – Stephen gépe késik. Chadders és Miles úton vannak.

– És Jeremy? – kérdezte Toby.

– Nemsokára itt lesz.

Robyn összeráncolt homlokkal nézett Tobyra.

– Chadders? – suttogta.

Toby a szemét forgatta.

Robyn követte a fivéreket a nyitott terű nappaliba, ami önmagában legalább kétszer akkora volt, mint a nő greenwichi lakása. Hófehér kanapék sorakoztak benne, a tévé képernyője olyan széles volt, hogy egy kisebb mozivászonnak is beillett volna, az étkezőben álló, több méter hosszú, fényezett asztal körül pedig tíz magas támlás szék is kényelmesen elfért. Robyn csak ment a zene után, közben feltűnt neki, hogy a helyiség minden sarkában van egy-egy mikrofon.

A dekoráció viszont nem sokáig kötötte le a figyelmét, inkább a faltól falig érő üvegablakokat nézte, ahonnan lélegzetelállító kilátás nyílt a Garda-tóra.

Bár utánaolvasott a helynek, és persze a képeket is megnézte, a valós látvány felkészületlenül érte. A tó kilométereken át húzódott, a két szemközti partján fakó sziklák és élénk lombok meredeztek az ég felé, mintha falak lennének, amiket csak azért emeltek, hogy befogják a hatalmas, csillogó víztömeget. Robyn az ablaküveghez közeledve felfedezte az alattuk elterülő Malcesine-t, a tó felé lejtő terrakotta háztetők elegyét.

Aztán ott állt a kastély, majdnem tökéletesen felfüggesztve a keleti és a nyugati part között.

Olyan szorosan tapadt az apró sziget széléhez, hogy a homokszínű falak olybá tűntek, mintha közvetlenül a tóból emelkedtek volna ki. Robyn megbabonázva nézte, milyen fokozatosan csúcsosodik ki az épület. A mólóról egy rövid út haladt felfelé, amelynek mentén tucatnyi különféle épület és fallal körülvett udvar sorakozott, akár a matrjoska babák. Zöld pöttyöket is látott, amik valószínűleg az odabent növekvő fák levelei voltak. Mindezek fölé emelkedett és az ég felé nyújtózott az őrtorony, ami ebből a távolságból kisebbnek látszott, mint egy gyufaszál.

– Nagyon jellemző rád ez a hely – állapította meg Toby.

– Eva választotta. Kislánykora óta ott akart férjhez menni. Miután megkértem a kezét, azonnal felhívta őket, hogy időpontot egyeztessen. Kis szertartást akartunk, csak a szűk családi és baráti kör részvételével. Mindezt persze te is tudnád, ha követnéd őt Instagramon. Folyamatosan erről a helyről posztol – jelentette ki szemrehányóan Laurence.

– Most hol van?

– Holnap jön. Elutazott pár napra Bolognába, és a szüleivel együtt fog érkezni.

Mögöttük falat rengető léptek zaja visszhangzott az előtérben. Ahogy megfordultak, Robyn rögtön észrevette, hogy az újonnan érkező nem más, mint Margot Heywood.

– Toby! – szólt szigorúan. – Igazán felvehettél volna valami gallérosat.

Toby előrelépett, mire Margot odatolta az arcát, hogy a fia megpuszilja.

– Anya! Bemutatom Robynt.

Margot Heywood kifürkészhetetlen arckifejezéssel szemrevételezte Robynt. Mivel alig volt több százötven centinél, kénytelen volt felszegni az állát, mert csak úgy tudta őt tetőtől talpig végigmérni. Robyn önbizalma eközben kezdett fájdalmasan alacsony szintre csökkenni. Margot öltözékének minden darabja kifinomult dizájnerholmi volt, a csillogó fülbevalót és a magas sarkú cipőt is beleértve. Robyn azt kívánta, bárcsak lett volna egy kis ideje rendbe szedni magát, bár jó eséllyel az sem segített volna. Látva Toby édesanyját, aki nyugodtan lehetett volna a Harrods áruház modellje, tudta, hogy az ő megjelenése egyáltalán nem felel meg az elvárásoknak.

– Köszönöm, hogy itt lehetek, Margot. Örülök, hogy találkoztunk.

Margot egy ideig nem szólt semmit, majd szinte alig észrevehető mosolyt erőltetett az arcára.

– Kérsz valamit inni? Hosszú volt az út. Laurence szívesen tölt neked egy pohár bort.

– Ők a pultosok. Nem inkább úgy kellene, hogy Robyn tölt nekem? – csipkelődött Laurence.

Robyn látta, hogy Toby rosszalló pillantást vet a bátyjára, de megkönnyebbülten nyugtázta, hogy nem ül fel a gúnyolódásnak, inkább az édesanyjával beszélget az utazásról. Közben Laurence kiment a konyhába. Robyn hallotta, hogy nyílik és csukódik a hűtő ajtaja, aztán Laurence poharakat keres. Nemsokára hozta is Robynnak a bort, aztán leült a kanapéra.

– Mesélj magadról, Robyn! Ha jól sejtem, nem ugyanabban a bárban melóztok Tobyval.

– Nem. Én egy étteremben dolgozom.

– Ismerem?

– Talán. A Soho negyedben található Willowsról van szó.

– Az jó hely. Egyszer voltam ott egy ügyféllel – bólintott Laurence.

Robyn izmai megfeszültek. Lehet, hogy Tobynak igaza volt, és tényleg a munkáról akarnak vele beszélni.

– Csak azon gondolkodtam – folytatta Laurence –, hogy hol találkozhattatok. Egy éve vagytok együtt, de Toby alig mesélt rólad.

– Azt feltételezted, hogy valami pultosoknak szervezett rapidrandin jöttünk össze?

Toby elfojtotta a nevetést, noha úgy tűnt, sem Laurence, sem Margot nem találta viccesnek a kérdést.

– Barátok által ismerkedtünk meg, bár jó néhányszor voltam a bárban, ahol Toby dolgozik. Bátran mondhatom, hogy ő keveri a legjobb koktélt, amit valaha ittam – magyarázta Robyn.

– Ez igaz? Akkor őt kellett volna megbíznom az italok felszolgálásával.

Toby elfintorodott. Ez már nagyobb sértés volt annál, mint hogy csak úgy leperegjen róla.

– Mindenhol ott nyüzsögnek majd a fotósok? – kérdezte a bátyjától.

– Senki, sehol nem fog nyüzsögni, mindössze egyetlen fényképészünk lesz. Jó eséllyel észre sem fogod venni, hogy ott van.

– Még mindig nem értem, miért akar egy magazin közvetíteni az esküvőtökről.

– Bocsáss meg! – mutatott az ablak felé Laurence. – Ezek szerint nem láttad a kastélyt? A szerkesztők követik Evát az Instagramon. Nyilván kapóra jön nekik egy káprázatos influenszer mesés környezetbe illő esküvője.

– Jól hangzik – szólt közbe Robyn.

– Na ugye – biccentett felé Laurence. – Robyn érti. A fényképész rengeteg fotót készít, majd amikor visszajövünk a nászútról, a riporter megkérdezi, milyen volt az út. A London Living magazin rengeteget kaszál Eva követői által, közben Eva megoszthatja a világgal, hogy ez a híres lap pont az ő esküvőjéről szeretne tudósítani. Itt mindenki nyer.

– Olcsó megoldás – jelentette ki olyan kategorikusan Margot, hogy Laurence egy ideig szóhoz sem jutott a döbbenettől. Lassan forgatta a poharában az italt, miközben fájdalmas csend töltötte be a teret.

– Melyik a mi szobánk? – kérdezte Toby.

– Felmentek a lépcsőn, aztán balra a második ajtó – válaszolta minden lelkesedés nélkül Laurence.

Toby bólintott, majd kézen fogta Robynt, és elindult vele a folyosó felé.

– Van egy boríték az ágyadon – szólt utána Laurence. – Beszélnünk kell a szerepvállalásodról, amíg itt vagyunk.

Toby izmai azonnal megfeszültek.

– Még hányszor, Laurence?

– Ahányszor hallanod kell. Apa egyértelműen kettőnkre gondolt. Az örökséggel munka is jár. Terjeszkednünk kell. Ebben neked is van felelősséged. Mindketten felelősek vagyunk a cégért.

– Nélkülem is kiválóan megy az üzlet.

– Mit akarsz helyette csinálni?

Toby válasz helyett lesütötte a szemét.

– Ugye nem neheztelsz a miatt a nyavalyás bár miatt? – kérdezte Laurence. – Ugyan, Toby! Anya soha nem adná oda korábban az örökséged, hogy aztán elkótyavetyéld arra a…

– Elkótyavetyélném? Ez nem holmi vakrepülés. Ha legalább megnézted volna a terveket és a helyet, amit találtam… Akkor te is tudnád, hogy ez micsoda üzlet lenne.

– Elég! – szólt Margot, de nem kellett felemelnie a hangját, mert a hangsúlya is elég volt, hogy mindkét fia elhallgasson. – Ezt most nem fogjuk újra felemlegetni!

Robyn Tobyra nézett. Amióta megismerte, még soha nem látta ilyen csalódottnak.

– Margot – kezdte óvatosan. – Tudom, hogy nem az én asztalom, de szerintem érdemes lenne vetniük egy pillantást arra az üzleti tervre. Toby rengeteget dolgozott rajta, és szerintem az aggodalmaik egy része is…

– Hagyd abba, Robyn! – förmedt rá Laurence.

– Én csak azt mondom…

– Én pedig azt, hogy elég legyen! Ez családi ügy.

Toby tett egy lépést előre, közben a szeme villámot szórt. Robyn, aki még mindig fogta a férfi kezét, gyorsan megszorította Toby ujját, nehogy továbbmenjen.

Margot törte meg a vészjósló csendet. Olyan lazán emelte a poharat az ajkához, hogy Robyn azon gondolkodott, vajon az asszony tudatában volt-e, hogy a fiai hajszál híján összeverekedtek.

– Sajnálom, Toby, de nem változtatok a döntésemen – jelentette ki Margot.

Toby nem válaszolt, csak megfordult, és a folyosó felé vette az irányt. Robyn követte. Belesajdult a szíve a gondolatba, hogy ilyen rosszul sikerült az első találkozás. Sem Laurence, sem Margot nem próbálta őket visszahívni, Robyn viszont minden lépésnél érezte magán a két ember szúrós pillantását.

2

Robyn és Toby megtalálták a Laurence által említett borítékot az ágyon. Toby felkapta, aztán egyenesen a kukába hajította.

Robyn sajnálkozó pillantást vetett a férfira.

– Ne haragudj! Hagynom kellett volna a témát. Nem akartam elmérgesíteni a helyzetet.

– Nem a te hibád, hanem az övék – mosolygott keserűen Toby. – Most már látod, miért nem akartam nekik megemlíteni a kölcsönt. Hiába üzemeltetném a világ legsikeresebb, legmenőbb koktélbárját, amíg azzal keresem a kenyerem, hogy italt szolgálok fel, mindig azt fogják mondani, hogy elvesztegetem az életem. Én nem nekik akarom bebizonyítani, hogy meg tudom csinálni. És főképp nem célom, hogy büszkék legyenek rám.

– Hát akkor mit szeretnél?

Toby egy kicsit töprengett, próbálta összeszedni a gondolatait.

– Ezt Laurence soha nem fogja megérteni – kezdte lassan. – Az ő álláspontja szerint, ha nem dolgozom a Heywood Tőkemenedzsmentnek, az olyan, mintha meggyaláznám apánk emlékét. És tudod, mit? Lehet, hogy apa is így gondolná. Csakhogy én nagyon fiatal voltam, amikor meghalt. Laurence esete más. Neki volt kapcsolata apánkkal. Én viszont nem tölthetem azzal az életem, hogy egy olyan embert akarjak boldoggá tenni, akire alig emlékszem.

– Ezért gyűlölted annyira a Rushwortht is?

Toby erősen ráncolta a homlokát.

– Azt hiszem, igen. Laurence-nek más volt. Mindennap elmondták, hogy a családunknak köszönhetően érdemeltük ki a helyünket az iskolában. Köszönhetően annak, hogy a szüleink azok, akik. Laurence-nek ez bejött. Csakhogy én azt sem tudtam, milyen volt valójában az apám. Laurence soha nem volt mellettem, és miután apa meghalt, anyánk hosszú ideig nem beszélt róla. Csak azt láttam kristálytisztán, hogy az a háromszáz frakkot viselő srác, akivel egy iskolába járok, mind abban a hitben él, hogy miniszterelnöknek született. Mire befejeztem a sulit, eldöntöttem, hogy olyan pályát választok, amit csak magamnak köszönhetek.

Robyn bólintott.

– Tényleg nem olvasták el az üzleti tervedet?

– Rá sem néztek. Még egy PowerPoint prezentációt is készítettem, Robyn! A saját családomnak. Egy kibaszott PowerPointot! De anya hallani sem akart róla.

Robyn elgondolkodott, próbálta jól megválogatni a szavait.

– Nem halaszthatod el a bár megnyitását a harmincadik születésnapodig? Akkor kapod meg az örökséget, nem? Akkor már nem számít az anyukád véleménye, mindenképpen ki kell fizetnie a pénzedet.

– Az még három év. Nem akarok olyan sokáig várni. És ha így tennék is, a lelkem egy része nem kér a pénzükből. Tudom, milyen hálátlannak tűnök. Pontosan tudom. De talán épp itt van a lényeg: nem nekik szeretnék bizonyítani, hanem saját magamnak.

Majdnem két óra telt el, mire visszamentek, és közben a koszorúsfiúk is megérkeztek. Toby örült, hogy a zene és a többiek vidámsága kellőképpen eltereli Laurence figyelmét, így a bátyja nem fog ismét előhozakodni a családi vállalkozással.

A szalonban Nina Simone dalát Calvin Harrisé váltotta fel, a helyiség minden sarkából szintetizátor hangja szólt. Robyn a panorámaablakból látta, hogy Laurence két fiatalemberrel beszélget a teraszon. Egy-egy üveg sörrel a kezükben az úszómedence mellett álltak, és folyamatosan nevetgéltek.

– Chadwick és Miles – magyarázta Toby. – Ez a kettő is a Rushworthbe járt. Chadwick nemzetközi menedzsmentet tanult a Londoni Egyetem gazdaságtudományi karán. Most a technológiai szektorban dolgozik, jelentsen ez bármit is. Miles pedig egy ékszerbirodalom örököse. Jelenleg márkaépítéssel foglalkozik, ő választja ki a modelleket, az influenszereket és hasonlókat. Egy nap majd ő lesz a cégvezető.

– Meglep, hogy nem dolgozott Evával.

– Dolgozott vele. Szerinted mégis hogyan ismerte meg Laurence azt a nőt?

Robyn tekintete a három nevető férfiról egy negyedikre vándorolt. Ez utóbbi egy kicsit távolabb állt, kezében telefonnal. Üzenetet írt, miközben le nem vette a szemét a kijelzőről.

– És ő?

– Ő Stephen. Laurence tanúja.

– Ő is a Rushworthbe járt?

– Papírforma szerint igen. Minden évben felvettek ösztöndíjasokat is, így akarták megmutatni, hogy nem olyan elitista ez a suli, mint amilyennek sokan hiszik.

Mielőtt Robyn további kérdéseket tehetett volna fel, egy idősebb férfi közeledett feléjük. Robyn azonnal felismerte az újonnan érkezőt. Mivel Toby kezdetben szinte semmit nem mesélt a családjáról, a nő felment a Heywood Tőkemenedzsment weboldalára, és onnan igyekezett minden információmorzsát összegyűjteni. A férfi, aki közeledett feléjük, Laurence keresztapja, Jeremy Lambourne volt.

Ahogy Robyn a férfi szemébe nézett, óhatatlanul megijedt. Talán Jeremy volt az egyetlen, aki valóban úgy nézett ki, ahogy a honlapon található fényképen. Az orrnyergére csúsztatott, vastag keretes szemüvegtől kezdve a közönyös arckifejezéséig minden megegyezett a honlapon látottakkal. A korai hatvanas éveiben járó férfi a gondosan átfésült palaszürke hajával, és a hőségre való tekintettel viselt vékony lenzakójával egy jól ápolt madárijesztőre emlékeztette Robynt. Jeremy egy pohár bort tartott a kezében, bár úgy tűnt, mintha egyetlen kortyot sem ivott volna belőle.

– Toby! – szólt kimérten, majd kezet rázott vele. – Örülök, hogy látlak. Ön pedig bizonyára Robyn – fogott kezet a nővel is, de a választ nem várta meg. – Gondolom, kellemes volt az út.

– Köszönjük, igen. És a tiéd? – felelte Toby.

Jeremy hümmögött.

– Mielőtt csatlakozol a többiekhez, csak annyi akartam mondani, hogy tudomásom szerint Laurence már említette neked, hogy beszélnünk kell a cégben betöltött szerepedről. Azt is tudom, hogy eddig nem álltál készen a közös munkára, de sok érdekesség zajlik a vállalat háza táján, és az édesapád is azt akarta volna, hogy betársulj. Remélem, legalább beszélhetünk róla.

Tony erőltetett mosolya lassan elhalványult.

– Talán az esküvő után. Ez most nem a legalkalmasabb pillanat.

Jeremy nem szólt semmit, az arckifejezése is kifürkészhetetlen maradt. Néhány perc kínos csend után kezet rázott Tobyval, ismét örömét fejezte ki, hogy találkoztak, majd kiment a teraszra, és leült Margot mellé az asztalhoz.

– Nagyon kitartó – állapította meg Robyn.

– Mindig ilyen volt. Azon gondolkodom, milyen ember lehetett az apám, ha egy Jeremy típusú férfi a legjobb barátját látta benne.

– Ő az elnök, ugye?

– Papíron igen. A valóságban ő viszi a hátán az egészet. Laurence a cég arca, de hidd el, Jeremy az agy.

– Ezt Laurence is így látja?

– Így kellene látnia. Jeremy nélkül nagyon meg lenne lőve. Ha Laurence hibázik, legyen az akármekkora baklövés, mindig Jeremy lép közbe, hogy elhárítsa a bajt.

Robyn talán csak képzelte, de mintha még több keserűség vegyült volna Toby hangjába.

– Kérsz valamit inni? – kérdezte erőltetett vidámsággal.

– De még mennyire! Máris hozom – válaszolta Toby.

– Ne! Majd én hozom az italokat, te pedig csatlakozz Laurence-hez!

Látva, hogy a férfi ellenkezni készül, Robyn egy kicsit felemelte a hangját.

– Ő a bátyád, Toby. A esküvőjén vagy. Ha legalább egy kis időt nem töltesz vele a hétvégén, életed végéig hallgatni fogod, hogy milyen udvariatlan voltál. Menj! Nem kell, hogy lelkesedj, de hidd el, hosszú távon jobban jársz.

Toby vonakodva elindult, Robyn pedig a szalonhoz hasonlóan káprázatos konyha felé vette az irányt. A burkolat fekete márványból, a szekrény elegáns fenyőből készült. Robyn csak állt, miközben a régies, önellátó apartmanokra gondolt, ahová a szüleivel járt nyaralni. Ez itt egy teljesen más világ volt. Egy olyan világ, amiben kezdte magát egyre kívülállóbbnak érezni.

Kivett egy üveg rozét a hűtőből, aztán pohár után nézett.

– A kávégép fölött lévő szekrényben van – szólt egy ismeretlen hang. Robyn megfordult, és észrevette az ajtóban álló, virágmintás, bő ruhát viselő fiatal nőt. Néhány évvel idősebbnek tűnt Robynnál, talán harminc körül lehetett. Az arca szeplős volt, vörösesszőke haját összefogta.

– Nemrég láttam, hogy Margot kivett onnan egy párat – magyarázta kedvesen mosolyogva. – Gondolom, Toby barátnője vagy. Én pedig Abigail.

– Igen, a nevem Robyn. Te kivel jöttél?

– Stephen felesége vagyok.

Robyn odament a méregdrágának látszó kávégéphez, ami nagyjából annyiba kerülhetett, mint a nő havi fizetése. Kinyitotta a konyhaszekrényt, és rögtön megtalálta benne az elegáns poharakat.

– Neked is tölthetek?

– Jó lenne! – tette a kezét a pocakjára Abigail. – De a negyedik hónapban vagyok. Nem volt véletlenül egy kis limonádé is a hűtőben? Nagyon kívánom.

Robyn megcsóválta a fejét.

– Csak szénsavas ásványvizet láttam. Ha gondolod, teszek bele egy kis narancslevet. Úgy jó lesz?

– Nagyon megköszönném.

Robyn újra kinyitotta a hűtőt, és hozzálátott az italkészítéshez.

– Kedvesek veled a srácok? – kérdezte Abigail. – Ezekből a rushworthi fiúkból néha túl sok. Amikor először találkoztam Chadwickkel és Milesszal, olyan érzésem volt, mintha más nyelvet beszélnének.

– Még nem találkoztam velük.

– Odamehetünk együtt. Utálok egyedüli nő lenni, amikor az a kettő is ott van. Olyanok, mintha megragadtak volna a tizenkét éves kollégista kölykök szintjén.

– Stephen is ilyen?

– Dehogy! Akkor nem mentem volna hozzá.

Abigail mosolyogva elvette a szénsavas üdítőt, majd a kijárat felé biccentett.

– Mehetünk? Bemutatlak nekik.

Átvágtak a szalonon, aztán ki a teraszra. Már beköszöntött az este, a lenyugvó nap éppen csak súrolta a tó túlpartjának hegycsúcsait. Sokkal kellemesebb volt az idő, mint délután. Robyn hallotta a madarak csicsergését, és az alattuk nyugvó város lüktetését.

Miután látta, hogy Toby és Laurence nincs a többiekkel, körülnézett, aztán észrevette őket a terasz másik végében.

– Mindjárt jövök, csak ezt odaadom Tobynak – szólt Abigailnek.

Átvágott a teraszon, miközben kezdett egy kicsit megnyugodni. Nem gondolta, hogy itt valaha is jól fogja magát érezni, de azt már látta, hogy legalább Abigaillel összebarátkozhat. És most, hogy Laurence-t felvidították a barátai, talán rá is jó benyomást tehet.

Ahogy közelített a fivérek felé, és szórványosan hallotta, amiről beszélnek, rögtön alábbhagyott a kezdődő optimizmusa.

– Nézd! Nem akarom, hogy ebben ő irányítson téged. Kedves csajnak látszik, de ha arra biztat, hogy továbbra is a bár megnyitásán járjon az eszed, akkor nagyon rossz hatással van rád.

– Rossz hatással? – háborodott fel Toby. – Ez elég erős, ha azt vesszük, hogy Eva rávett téged egy…

Toby a mondat közepén elhallgatott, miután észrevette Robynt. Laurence a homlokát ráncolva követte az öccse tekintetét. Tudni akarta, miért ez a hirtelen csend. Amikor ő is megpillantotta a nőt, elfintorodott, aztán gyorsan az ajkába harapott. Miután rájött, hogy az öccsével folytatott beszélgetésnek vége, visszatért Chadwickhez és Mileshoz.

– Ne haragudj! Csak ezt akartam odaadni – szabadkozott Robyn, miután Laurence kellő távolságra került.

Toby elvette a poharat, összefűzte az ujjukat, aztán megpuszilta Robyn feje búbját.

– Nincs miért bocsánatot kérned. Laurence már csak ilyen. Visszamegyünk?

Robyn megcsóválta a fejét.

– Inkább csatlakozzunk a többiekhez! Aligha fog velem szimpatizálni a családod, ha folyton a szobában rejtőzködöm.

Robyn már messziről érezte a férfiak parfümjének illatát. Ahogy közelítettek a többiek felé, látta, hogy Chadwick csuklóján arany karóra, Miles nyakában pedig gyémánt nyakék csüng. Mindketten virágmintás inget és bő sortot viseltek. A különbség annyi volt, hogy Chadwicknek gondosan nyírt szakálla és dizájnerszemüvege volt, Miles ezzel szemben tökéletesen megborotválkozott. Bőre alaposan lesült, fogai ragyogtak. Vonzó férfiak voltak, de ahogy viselkedtek… Abigailnek igaza volt. Pont olyannak tűntek, mint a tizenkét éves diákok, ez pedig alaposan elvett a vonzerejükből. Stephen is ott állt a csoport mellett, Abigaillel az oldalán. Bár mosolygott Chadwick viccén, a szájmozdulat inkább grimasznak látszott.

– Na jó – csúsztatta a telefont a zsebébe Chadwick. – Jön a taxi.

– Elmentek? – kérdezte Toby.

– Bemegyünk a városba, és eszünk-iszunk valamit. Velünk tartasz?

Toby Robynra nézett, aki azóta nem evett, hogy elindultak Angliából, így kifejezetten csábítónak tűnt számára az étterem gondolata. Lelkes volt, de hogy visszafogottnak tűnjön Laurence haverjai előtt, vállat vont, majd így szólt:

– Részemről oké. Mi baj lehet egy kis kiruccanásból? Talán a kastélyból is többet látunk.

– Hú! – kapta fel a fejét Chadwick, miután meghallotta Robyn akcentusát, aztán szélesen elvigyorodott. – Azt a kurva, Toby! Nem mondtad, hogy északi a csaj. Még nem vagyok beoltva.

Toby dühös pillantást vetett rá, de Robyn feltartotta kezét, majd nevetést színlelve így szólt:

– Tény, ami tény, de ne aggódjatok, srácok! Tizennyolc éves korom óta Londonban élek, úgyhogy nincs szükség oltásra.

– Yorkshire-i az akcentusod? – kérdezte Miles.

– Lancashire-i.

– Kár. Nagyon szeretem Yorkshire-t. És mivel foglalkozol?

Mielőtt Robyn válaszolhatott volna, Laurence megelőzte.

– Borban utazik.

– Komolyan? – vonta fel kíváncsian a szemöldökét Miles. – Melyik cégnél? Hallhattunk már róla?

Robyn érezte, hogy Toby izmai megfeszülnek, ezért megszorította a kezét.

– A Willowsban dolgozom. A Sohóban.

– Te vagy a vezető?

– Pultos vagyok – válaszolta a lehető legvidámabban Robyn, mire Miles a szemét forgatta. – Az ég szerelmére, Laurence!

– Na jó. Gonosz voltam. Robyn pultos, de újságíró lesz belőle.

Robyn szájtátva nézett rá.

– Talán a Burda magazinnak írsz? – kérdezte Miles.

– Esetleg a Fedél nélkülnek? – tette hozzá Chadwick, aztán kitört a srácokból a röhögés. Robyn ezúttal nem tudott mit felelni. Tobyra nézett, teljesen meglepődve azon, hogy a többiek is tudtak az újságírói tanulmányairól.

– Gyere! – fogta meg Toby a nő kezét.

– Várj! – szólt utána hangosan Laurence. – Csak vicceltünk, Toby. Nem kell rögtön úgy felkapni a vizet.

A homlokát ráncolva kivette a zsebéből a rezgő telefont, aminek azonnal felvillant a kijelzője.

– Eva az? – kérdezte Chadwick.

– Ügyfél. Nagyon rámenős.

– Nem tudod lerázni?

– Dehogynem – fordult Laurence a tanúja felé. – Stephen! Hívd fel a pasast, jó? Ez a fazon addig fog engem hívogatni, amíg valaki nem beszél vele.

Stephen tétovázott, mintha elfojtana valamit, ami Robyn számára a frusztráció szikrájának tűnt. De ha inkább ellenszegülés volt, amit látott, nem tört felszínre. Stephen bólintott, elővette a telefonját, halványan Abigalire mosolygott, aztán elindult. Robyn észrevette, hogy az asszony nem viszonozta a mosolyt.

– Amúgy komolyra fordítva a szót, Robyn – kezdte Laurence. – Kíváncsi vagyok, miért nem vagy újságíró.

– Tessék?

– Nyilván nem akarsz egész életedben a bárpult mögött tevékenykedni, vagy igen? Toby azt mondja, újságírást tanultál. Akkor miért nem azzal foglalkozol?

– Ez… – Robyn elgondolkodott. Pontosan tudta, hogy minden tekintet rá szegeződik. A terasz túloldalán még Margot-t is észrevette, és talán Jeremy is hallgatózott. – Újságíró akartam lenni, legalábbis egy ideig. De aztán rájöttem, hogy nem nekem való.

– Miért?

– Hogyhogy miért?

– Akkor ez időpocsékolás volt, nem? Egy csomó ideig tanultál a semmiért.

– Én…

Robyn körülnézett. Toby támogatására várt, de a férfi csak magában dohogott.

– Inkább mesélj nekünk erről a magazinos megjelenésről, Laurence! Egész nap velünk lesz a fotós? – szólt közbe Abigail.

– Várj egy kicsit, Abigail! Ne térjünk el a témától! Tudni akarom, mik Robyn tervei a jövőre nézve. Újságírást tanultál, mégsem azzal foglalkozol. Mik a terveid? Addig vársz, amíg a végén Toby bárjában dolgozhatsz? – fordult Robyn felé Laurence.

– Tényleg nem tudom.

Toby és Laurence egy ideig csak néztek egymásra. Olyan tapintható volt a feszültség, hogy Chadwick és Miles is kezdte magát kényelmetlenül érezni. A kínos csendet végül a térkövön végigguruló gumiabroncs csikorgása törte meg.

– Itt a taxi – szólt vidáman Miles. – Mehetünk piálni, skacok!

A csoport elindult az autó felé, Abigail még búcsúzóul halványan rájuk mosolygott.

– Velük megyünk? – kérdezte Robyn.

Toby nem válaszolt. Csak állt, és figyelte, ahogy a bátyja távolodik.

Robyn kétségbeesve nézett utánuk, miközben összetalálkozott a tekintete Margot-éval. Rájött, hogy az asszony végig figyelte őket, ezért halványan rámosolygott. Remélte, hogy viszonzásra talál, de csalódnia kellett. Margot ahelyett, hogy visszamosolygott volna, halványan leplezett megvetéssel nézett rá, majd Jeremy felé fordult. Robyn szíve majd’ belesajdult a tudatba, hogy ilyen rosszul sikerült az első este.

Table of Contents

Impresszum