Jessica Baum

Jól kötődni

Nagyobb biztonságban
az életben és a szerelemben

Fordította: Dávid-Goitein Zsófia

A mű eredeti címe: Anxiously Attached

Copyright © 2022 by Jessica Baum

All rights reserved including the right of reproduction
in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with TarcherPerigee,
an imprint of Penguin Publishing Group,
a division of Penguin Random House LLC

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Dávid-Goitein Zsófia, 2023

Minden jog fenntartva.

Ez a mű nem fikció. Néhány nevet és adatot megváltoztattunk.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-260-5 (papír)

ISBN 978-963-614-261-2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Barsi Nikoletta

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Caroline Johnson

Borítóképek: Malorny / Moment / Getty Images

Magyar borító: Tabák Miklós

Kozmikus partneremnek, Svennek.

Kitartó szerelmeddel olyan támogatást nyújtasz,

amelyről soha nem gondoltam, hogy létezik.

Bevezetés

Fiatal felnőtt éveimben mindig kudarcot vallottam a randizással. Sokszor azért maradtam egy kapcsolatban, hogy ne legyek egyedül. A férfiak, akikkel találkoztam, érzelmileg elérhetetlenek voltak, és ügyet sem vetettek az igényeimre. Szörnyen éreztem magam. Úgy gondoltam, kevésbé érdeklődnek irántam, mint ahogy szeretném, ráadásul haragudtam, mert meg sem kérdezték, mire vágyom.

Két olyan tapasztalatot szeretnék megosztani, amelyek alaposan felráztak, és arra ösztökéltek, hogy megvizsgáljam a mélyben gyökerező kötődési mintázataimat. Ugyanazokat a sebeket tépték fel, kívülről viszont nagyon különbözőnek látszanak. Tizenkilenc éves koromban volt egy barátom, akit nagyon lefoglalt a munka, mivel a saját vállalkozását vezette. Amikor a kapcsolat már nem hatott az újdonság erejével, ismét a munkára kezdett koncentrálni. Most már tudom, hogy nem azért tette, mert rossz ember volt, hanem szükségszerűségből. Nem sokkal korábban indította be a vállalkozást, ami rengeteg feszültséggel jár. Csakhogy a lassú, fokozatos eltávolodása miatt úgy éreztem, hanyagol, ezért rettegni kezdtem. Sokat fogytam, és úgy gondoltam, nincs értelme az életemnek. Olyannyira hatalmába kerített a félelem, és időnként olyan szorongás gyötört, hogy végül kezelésre volt szükségem. Amikor az orvos megkérdezte, miért kerestem fel, egyszerűen azt válaszoltam, hogy azért, mert nem szeret a barátom. Féltem az egyedülléttől, és miután nagyon sokat voltunk együtt, majd folyamatosan távolodtunk egymástól, egyre rosszabbul éreztem magam. Nem értettem, mi történik. Azt hittem, megőrülök. A kodependenciáról, vagyis társfüggőségről szóló minden létező könyvet elolvastam, ami valamelyest segített, mégsem kaptam magyarázatot a testem változásának okára.

Évekkel később hozzámentem egy férfihoz, aki képtelen volt tartós kapcsolatban maradni. Amikor járni kezdtünk, nem tulajdonítottam nagy jelentőséget annak, hogy nem válaszol az üzeneteimre. Idővel viszont a legkisebb motiválatlanságra is rettentően érzékenyen reagáltam. Átlagosan hat-nyolc hetente előfordult, hogy ő eltávolodott, én pedig folyamatosan kerestem vele a kapcsolódás lehetőségét. Feneketlen csapdában éreztem magam, mégis hittem, hogy a házasságom iránti elkötelezettség valahogy megváltoztatja a dinamikát, és elhozza számomra a hőn áhított biztonság érzését. Most már tudom, hogy amint közelebb kerültünk az intimitáshoz (és én elkezdtem magam biztonságban érezni), a férjem azonnal hátrált, mert félt a közelségtől. Felhagyott az SMS-ezéssel, a beszélgetéseink pedig egyre laposabbá és unalmasabbá váltak. Minél távolságtartóbb lett, annál inkább éreztem, hogy hiába nézek rá, olyan, mintha senki nem lenne mellettem. Az egész testem reagált az eltávolodására. Másodpercek töredéke alatt felgyorsult a szívverésem, összerándult a gyomrom, és úgy éreztem, kihasítottak belőlem valamit. Elhomályosult a látásom, és lassan úrrá lett rajtam a pánik. Amikor képtelen voltam visszatalálni a kapcsolathoz, magzatpózban kuporogtam, és olyan elhagyatottnak éreztem magam, mint egészen kicsi koromban. A férjem kapcsolódási képtelensége és kifejezéstelen, üres tekintete előhívta az ősi elhagyatottságérzést. Mintha minden oxigént megvontak volna tőlem.

Fiatal felnőtt éveim tanácstalanságban és zavarban teltek. Nem értettem, mi történik a testemmel és az érzéseimmel, ezért úgy éreztem, mintha kicsúszott volna a lábam alól a talaj. Ahogy elkezdtem tanulni a kötődési mintázataimról, az idegrendszerről és a lelki sebeimről, visszanézve már tudom, hogy a szeparációs szorongás kezdettől fogva része az életemnek. Ezen ismeret birtokában sikerült megfejtenem a testem fizikai reakcióit, majd együttérzőbbé váltam saját magammal szemben, és megteremtettem a gyógyulás alapjait. Azért írtam ezt a könyvet, hogy segítsek megérteni, pontosan mi játszódik le a testedben, és miért jutsz el odáig, hogy háttérbe szorítod saját magad. Együtt veszünk részt a gyógyító utazáson, amellyel belső biztonságra lelsz, így képessé válsz egy kiteljesedett kapcsolat megteremtésére.

Kezdjük néhány kérdéssel! Ha azon gondolkodsz, hogy szorongó kötődésű vagy-e, a következő lista segíthet eldönteni. Ezeket az érzéseket és viselkedésmintákat leginkább akkor tapasztaljuk, ha sok félelem rekedt bennünk gyermekkorunkból, amikor attól tartottunk, hogy valaki nem marad velünk. Néhány viselkedésminta magáról a félelemről szól, de a legtöbb a védekezés módjára utal, amellyel magát a félelmet szeretnénk elkerülni. Kérlek, miközben olvasod és megválaszolod a kérdéseket, legyél magaddal türelmes!

- Sokszor gondolsz a jelenlegi partneredre akár a többi dolog rovására is?

- Folyton a partneredről és a párkapcsolatodról mesélsz a barátaidnak?

- Abbahagyod, amit csinálsz, hogy azt tedd, amit szerinted a partnered elvár tőled?

- Kezdetben rózsaszín szemüvegen keresztül nézed a partnert, aztán csalódsz, ha kiderül, hogy nem felel meg tökéletesen az elvárásaidnak?

- Megrémülsz, ha a partnered nem rögtön válaszol?

- Ha nem válaszol gyorsan a partnered, történeteket találsz ki arra vonatkozóan, hogy miért nem reagál?

- Többször is megpróbálsz kapcsolatba lépni a partnereddel, ha nem kapsz gyorsan választ?

- Nagyon gyorsan kötődsz, aztán megijedsz, hogy nem tart sokáig a kapcsolat?

- Ha a partnered nem törődik veled annyit, mint szeretnéd, szakítással fenyegetőzöl?

- Elhagyod a partneredet, ha nem úgy kapcsolódik hozzád, ahogy szeretnéd?

- Egy esetleges konfliktus után igyekszel gyorsan helyrehozni mindent, és addig folytatni a beszélgetést, amíg nem érzed ismét a kapcsolódást?

- Kioktatod és hibáztatod a partneredet, amiért nem kapcsolódik hozzád olyan mértékben, ahogy igényelnéd?

- Számontartod a partnered hibáit?

- Könnyen megharagszol – akár magadra, akár a partneredre –, ha az illető nem érhető el olyan mértékben, ahogy szeretnéd?

- Felmerül benned a gondolat, vagy létesítesz másvalakivel viszonyt csak azért, hogy féltékennyé tedd a partneredet?

- Online követed a partnered minden lépését?

- Belenézel a partnered telefonjába, hogy lásd, kivel tartja a kapcsolatot, és meggyőződj róla, hogy nem hazudik neked?

Először is tudnod kell, hogy teljesen rendben van, ha bármelyik kérdésnél magadra ismertél. Nemsokára megérted, miért jellemző rád az adott viselkedés, aztán képes leszel megértőbben viszonyulni magadhoz. Sokszor fájdalmas és kellemetlen, amikor szembesülünk a saját érzéseinkkel és viselkedésünkkel. A közös munka viszont elvezet a felismeréshez, miszerint félsz, fájdalmad van, ezért támogatásra lesz szükséged, hogy begyógyuljanak az adott párkapcsolati reakciót kiváltó sebek.

Talán furcsán hangzik, mégis kezdjük a következővel: mit szólnál, ha azt mondanám, a kapcsolat minőségének javítása érdekében törődj magaddal többet? Ez biztosan szemben áll mindazzal, amit a szerető, gondoskodó partnerről tanultál. Talán azt hiszed, ahhoz, hogy szeretetet kapj, folyton adnod kell. Mintha a szeretet egy megszerezhető tárgy lenne. Ezt az útmutatást időről időre mindig hangsúlyoznom kell: ahhoz, hogy egészséges kapcsolatban élhessünk, először saját magunkat kell megértenünk. Be kell gyógyítanunk a sebeket, amelyek mindig visszahúznak minket, hogy aztán erősebben és magabiztosabban léphessünk az új kapcsolatba. Csak a gyógyulás által jutunk el az önmegvalósításhoz.

Ha megerősödve lépsz az új kapcsolatba, a játszmák és különböző figyelemfelkeltési stratégiák már egyáltalán nem lesznek vonzók számodra, ráadásul olyan embereket fogsz bevonzani, akik jobban illenek hozzád. Meglesznek azok a képességeid, amelyek segítségével könnyebben átlendülsz a nehézségeken, és leszel annyira bölcs, hogy tudd, mikor kell kilépni a kapcsolatból.

Több mint tíz éve vagyok párkapcsolati tanácsadó, ez idő alatt több ezer nőnek és férfinak segítettem kiteljesedni, valamint támogató, intim kapcsolatot létesíteni. Azért csinálom, mert a saját gyógyító utazásom megtanított, hogy igenis meg lehet változtatni a párkapcsolati reakciónk módját. Számomra az volt a legfontosabb, hogy megértsem, szorongó kötődésű vagyok, és ennek mintái az összes párkapcsolatomban kiütköztek. Ezen kötődés gyökerei nagyfokú bizonytalanságból erednek, és sokszor valamiféle szeretetfüggőségben nyilvánulnak meg. Jelzésértékű, hogy egy ilyen kapcsolatban vagyunk, ha tudjuk, hogy fájdalmat okoz, mégis mindenáron benne maradunk, vagy ugyanezt a kapcsolati formát vonzzuk be. Ennek eredménye, hogy végképp összezavarodunk és kimerülünk.

Sokat segített, amikor rájöttem, hogy az idegrendszeremben kialakult, és a szerelmi életemben megjelenő kötődési mintázatokat a csecsemő- és kisgyermekkorban átélt interakciók alakították. A gyógyulás érdekében a romantikus kapcsolataimat felhasználva szerettem volna „helyrehozni” az általam problémásnak vélt mintázatot, csakhogy így még több kudarc és csalódás ért. Kénytelen voltam lassítani, megfelelő támogatást találni, és időt szánni a szorongás feloldására, amelyet a szüleim a legjobb szándékuk ellenére is belém tápláltak.

Itt szó sincs arról, hogy bármiért is a szüleinket hibáztatnám. Ők a rendelkezésre álló eszköztárból dolgozva igyekeztek a lehető legtöbbet és legjobbat adni. A maguk módján biztosan szerettek minket, csakhogy a szeretet nem elég a biztonságérzetünk megalapozásához. Olyan szülőkre van szükség, akik mindig elérhetők, ha szükség van rájuk. Akkor is, amikor rendetlenek, utálatosak vagy bánatosak vagyunk. Szeretettel és érdeklődve kellene figyelniük minden változásunkat, miközben támogatniuk kell énünk kibontakozását. Mert ők azok, akik tényleg látnak minket, megfelelő visszajelzést adhatnak, és jóvátehetik az általuk vétett hibákat. Mindezek segítségével megteremthető az a biztonságos környezet, amelyben a valódi énünk fejlődhet. A szüleinkkel kapcsolatos élmények olyan szinten formálják az agyunkat, hogy a későbbi kapcsolatainkra, így a baráti és párkapcsolatainkra is kihatnak. Talán az a legfontosabb, hogy mi is állandó társként internalizáljuk (belsővé tesszük) őket, akik egy olyan belső közösség magját alkotják, amely egész életünkben táplál minket. Az agyról és az internalizációról később még lesz szó.

A szüleim egyszerűen nem kapták meg, amire szükségük lett volna ahhoz, hogy ezt a fajta biztonságot megteremtsék számunkra. Amikor internalizáljuk őket, magunkévá tesszük a haragjukat, félelmüket vagy hiányukat. Aztán már csak rajtunk múlik, mennyire vesszük komolyan a helyreállító munkát. Meg kell mondanom, számomra ez volt a gyógyulási folyamat legnehezebb része. Vissza kellett térnem a múlt sebeihez, így lépésről lépésre kezdtem ráébredni, hogyan kellene változtatni a kapcsolatokon. Az első házasságom vége adta a legnagyobb löketet. Szembe kellett néznem a magánnyal, összezavarodtam, és nem tudtam, hogyan fogok egyedülállóként boldogulni. Nem vettem észre, hogy a kapcsolat feltárta a tudattalanom sebeit, így képes voltam azokat meggyógyítani. Ez idő alatt érzelmileg jelen lévő barátokat kerestem, és olyan emberekre támaszkodtam, akik kedvesek és kiegyensúlyozottak voltak. Ezáltal külső segítséget kaptam, miközben azon dolgoztam, hogy meggyógyítsam a belső világomat. A barátaim gondoskodása biztonságot nyújtott, ami szükséges volt a gyógyító munkához, és megnyugtatta az idegrendszeremet. Tudom, hogy internalizáltam őket, mert ahogy ezt a könyvet írom, még mindig érzem a szívből jövő támogatásukat. Ahogy napról napra gyógyultam, már nem vesztem el a romantikus kapcsolatok útvesztőjében. A folyamat által olyan mértékű belső nyugalomhoz, stabilitáshoz, a szükségleteim felismeréséhez, valamint önmagamba vetett hithez jutottam, amilyet korábban remélni sem mertem volna. Mi több, szerető partnerre találtam, akivel sikerült még biztonságosabb kötődést kialakítanom. Az új kapcsolatba már magammal hoztam minden fejlődésemet és tudatosságomat, ezáltal sikerült felfedeznünk a valódi intimitás mélyebb rétegeit. Ennek eredményeként olyan támogatást éreztem a párom részéről, amelyről korábban azt sem tudtam, hogy létezik. Cserébe én is ugyanilyen erővel és elszántsággal segítem és elfogadom őt. Mindegy, hol tartasz az utadon, a könyvben szereplő átalakulási folyamat számodra is lehetővé teszi, hogy felfedezd, miként gyógyíthatod a régi sebeidet, így egészséges, szerető és tartós kapcsolatra tehetsz szert. Azért írtam ezt a könyvet, mert kívánom, hogy mindez sikerüljön.

Az első három fejezet célja, hogy minél jobban megértsük saját magunkat és viselkedésünket a kapcsolatainkban. Olyan tudásra teszünk szert önmagunkkal kapcsolatban, amelyet korábban nem szívesen fogadtunk volna be. Ez a tudatosság, valamint az önelfogadás lesz a változás alapja.

Megvizsgálunk két kötődéstípust. Mindkettő gyermekkorban alakul ki, viszont felnőttkorban, főképp a legközelebbi kapcsolatokban különböző mintázatot mutat. Néhányan szorongó kötődésűek, amilyen magam is voltam. Ez más, mint az érzés, amit egy új kapcsolat kezdetekor átélünk. Mert minden új, ismeretlen, és az elején nem mindig világosak az erőviszonyok. Az emberek különféle érzelmeket élnek meg egy kapcsolatban, ezért nem véletlen, hogy időnként mindenkiben felmerül a kérdés, eléggé biztonságban van-e ahhoz, hogy látni engedje a sebezhetőségét. Sokan azért zavarodnak össze, mert a kapcsolat boldogsággal és izgatottsággal indul, de ahogy megjelenik az intimitás, és fájóbbá válnak a lelki sebek, elveszettnek érzik magukat.

A szorongó kötődés egy erőteljes belső bizonytalanságból ered, ahol a régi sebek azt az előérzetet keltik az emberben, hogy újra és újra magára fogják hagyni. Ez az érzés olyan viselkedési formákat eredményez, amelyek – a sors furcsa fintoraként – valóban elüldözik a partnert. Például: az illető megállás nélkül SMS-eket küld, belenéz a partnere telefonjába, folyamatosan figyeli a közösségimédia-felületeit, féltékenykedik vagy „rátapad”. Az ilyen viselkedés hátterében mindig egyfajta félelem áll, valamint a szándék, hogy maga mellett tartsa a partnert, és minél több figyelmet kapjon tőle. Vajon mi lesz az eredmény? Viharos, fájdalmas, de legfőképp fenntarthatatlan kapcsolatok.

Ezt a könyvet elsősorban a szorongó kötődésű embereknek írtam, de sokat segít a másik oldalon állóknak is. Az elkerülő kötődés oka ugyancsak a kora gyermekkori élményekre vezethető vissza, amikor a szülők nem voltak elérhetők a gyermek számára, vagy nem tudtak kellő érzelmi támogatást nyújtani. A szorongóval ellentétben az elkerülő kötődésűek más megküzdési stratégiát fejlesztettek ki. Mivel azt látták, hogy veszélyes dolog másoktól függeni egy kapcsolatban, az elkerülők úgy védekeznek, hogy távol tartják magukat az intimitástól. Sokszor a karrierjüknek szentelik az életüket, és valahányszor érzik, hogy közel kerülnek valakihez, gyorsan meghátrálnak. Ha a partner kritizálja őket, máris van egy ok, amiért véget vetnek a párkapcsolatnak. Bár én nem ebbe a kötődéstípusba tartozom, a másik oldalról sok tapasztalatot szereztem velük kapcsolatban.

Erre a két kötődéstípusra koncentrálunk, mert sokszor úgy vonzzák egymást, mint az ellentétes pólusok.

A következő fejezetben feltárjuk énünk legfiatalabb részét, és Kicsi énként fogunk rá hivatkozni. Ez az énünk megtanulta, mit kell tennie, hogy a szüleink kapcsolatban maradjanak velünk. Akkor leszünk igazán együttérzők magunkkal, amikor rájövünk, hogy a számunkra legfontosabb emberekhez való kötődésünk szempontjából mennyire létfontosságúak voltak azok a viselkedési formák, amelyeket a legkevésbé szeretünk magunkban.

A korai veszteségek súlyos lelki sebeket okoznak, amelyeknek talán nem is vagyunk tudatában, mégis arra sarkallnak, hogy felnőttkorba lépve ugyanazt a mintázatot vigyük tovább.

Ha ezt megértjük, az 1. rész utolsó fejezetében már pontosan látjuk, hogy ez a szorongó-elkerülő párkapcsolati huzavona a kora gyermekkori élményekből ered. Két, szeretetteljes kapcsolatot kereső ember a gyermekkorban szerzett lelki sebek miatt válik a saját önvédelmi mechanizmusának áldozatává. Ez pedig – ahogy Melody Beattie is megírta – kodependenciához vezet. Ha definiálni akarjuk a fogalmat, azt mondhatjuk, hogy kontrollálni akarjuk a másik érzéseit és viselkedését, így nem kell átélnünk a saját fájdalmunkat.[1]

Ha rá tudlak venni, hogy a közelemben maradj, nem érzem a rémisztő elhagyatottságot, amely miatt megállás nélkül aggódom. (Szorongó személy.) Ha kellő távolságot tartok tőled, nem érzem a kiszolgáltatottságot, melynek már a gondolata is elviselhetetlen számomra. (Elkerülő személy.) Mindkét ember függ a másiktól, szükségük van egymásra, de ez mindkettőjük számára szenvedéssel teli kapcsolatot eredményez. Az elkerülők egyre biztosabbak benne, hogy távol kell tartaniuk magukat a kapcsolattól, míg az érzelmeiket jobban szem előtt tartó szorongók egyre jobban szenvednek az elhagyatottság érzésétől, miközben feláldozzák magukat, csak hogy megtartsák a másikat. Ezt a dinamikát majd alaposabban is megvizsgáljuk.

A fejezet utolsó részében megnézzük, milyen sebek vezetnek a szorongók esetén súlyos szeretetfüggőséghez, az elkerülők esetén pedig narcisztikus énközpontúsághoz.

Tekintve, hogy magam is megtapasztaltam, milyen az efféle kapcsolat, tudom, mennyire fájó, és mennyire fontos meggyógyítani a sebeket, amelyek kiszolgáltatottá tesznek minket, szorongó kötődésűeket.

Aztán a könyv szíve felé vesszük az irányt: megkezdjük a gyógyító munkát, majd kiteljesedünk. Együtt fogunk haladni. Talán a legfontosabb, amit megtanultam a saját kötődésemmel kapcsolatban, hogy kulcsfontosságú szembenézni a saját legsúlyosabb félelmeimmel: az elhagyatottsággal, a magánnyal, és az érzéssel, hogy nem vagyok méltó a szeretetre, hiszen a szembenézés indít el az egészséges önmegvalósítás és a kiegyensúlyozott kapcsolat útján. Minél tovább hagyjuk figyelmen kívül a sebeinket, annál tovább leszünk olyan kapcsolatban, ahol ugyanolyan elhagyatottnak érezzük magunkat, mint gyermekkorunkban.

Emberi lényként nehezen éljük meg a fájdalmat. Sokszor bármit megteszünk, hogy ne kelljen szembesülnünk a kellemetlen érzéssel. Ide tartozik az önmegvalósításhoz szükséges belső munka, amelynek fontos része, hogy feltérképezzük, hol fáj pontosan, majd óvatosan bánunk a sérült pontokkal. Sokan úgy élik le az életüket, hogy meg sem tudják nevezni a fájdalmat. Még ha ösztönösen érezzük is, hogy csak így szabadulhatunk meg az egészségtelen kötődésektől, gyakran meghátrálunk, mert nem kapjuk meg a szükséges támogatást, amelynek segítségével rátalálunk a mélyen gyökerező félelmekre és fájdalmakra. A társadalom sokszor azt sugallja, hogy egyedül nézzünk szembe a problémáinkkal, pedig fontos lenne hathatós segítséget találni, legyen szó terapeutáról vagy néhány kedves barátról, akik nem ítélkeznek, és értő figyelemmel fordulnak felénk. Megtisztelsz azzal is, ha végigvezethetlek ezen az úton. A közös munka során segítek, hogy kifejleszd az új, belső támogató rendszeredet. Ha megengeded magadnak, hogy igényt tarts a törődésre és az odafigyelésre, máris nagyobb biztonságban érzed magad, ami elengedhetetlen, és gyakran pont ez hiányzik az önmegvalósításhoz. A külső biztonsági háló nyugtatóan hat az idegrendszerre, kiépíti a belső gondoskodó közeget, ezáltal felvértez, és lehetővé teszi, hogy amikor szükséges, megfelelő választ adj a kötődési igényeidre. Idővel egyre nő majd a biztonságérzeted.

Egy olyan gyakorlattal kezdünk, amely segít az úgynevezett interocepció kialakításában. Ez azt jelenti, hogy figyelünk a testérzeteinkre, ezáltal kapcsolatba kerülünk a belső világunkkal. Itt tároljuk a lelki sebeinket, amíg valaki nem segít nekünk a gyógyulásban. Találkozhatunk fiatalkori énünkkel, a Kicsi énnel, megtarthatjuk az ebből eredő élményeinket, valamint találkozhatunk a Belső védelmezőnkkel és a Belső gondozónkkal is. Mert te és én együtt leszünk jelen, emellett más segítséget is igénybe vehetsz – terapeutát, igaz barátokat –, és bármit, amire szükséged van az utazás ezen részében.

Ha már képes vagy befelé figyelni, a következő fejezetben a Kicsi éned kezdi a gyógyulási folyamatot. Ezekhez a gyakorlatokhoz bármikor újra visszatérhetsz, hogy életed végéig támogasd ezt az énedet. Támogatásképp megosztom a meditációs gyakorlatokat, hogy közösen végezhessük őket. Ez a rész időnként fájdalmas lesz, hiszen olyan szenvedéssel és félelmekkel teli pontokat érintünk, amelyek kicsi korod óta kínoznak. Értő figyelmünk gondoskodással és törődéssel párosul, miközben élethosszig tartó belső erőforrást teremtünk. Azért leszel képes megtenni ezt a lépést az önmegvalósítás felé, mert elég bátor vagy hozzá.

A 2. rész utolsó fejezetében megnézzük az önzetlenségtől az önmegvalósításig vezető lépéseket. Mire számíthatsz, ha végigjárod az utat? Megnézzük, honnan indultunk, aztán megünnepeljük az újdonsült kiteljesedést, amely fokozható a Kicsi én további támogatásával és egy erős Belső gondozó megteremtésével. Lesz egy vezetett gyakorlat az önmegvalósítás, valamint az új, szilárd alapok iránti hálaérzet megerősítésére.

Következik a 3. rész. Milyen lesz az interdependencia, azaz a kölcsönös függőség szintjére lépni a partnereddel? Ebben a kapcsolati formában mindkét fél elegendő belső biztonsággal rendelkezik ahhoz, hogy ne váljanak kapcsolatfüggővé, és képesek legyenek megteremteni az intimitást. Kölcsönösen fordulhatnak egymáshoz támogatásért. Mondhatjuk, hogy nem hanyagolják egymást, ugyanakkor nem törnek be a másik életterébe. Efféle kapcsolatot kialakítani kihívás, ugyanakkor rendkívül kifizetődő. Újfajta külső és belső határokat állítunk fel (7. fejezet), olyan képességekre teszünk szert, amelyek segítségével könnyebben megküzdünk a nehézségekkel, így a partnerrel közösen végzett kapcsolatjavító munka nem rombolja, hanem erősíti a párkapcsolatot (8. fejezet). Az erőforrásokra támaszkodva olyan életet tarthatunk fenn, amelyben a szeretet megújulásra képes (9. fejezet).

Hiszem, hogy az emberek okkal lépnek az életünkbe, és valami fontosat akarnak nekünk tanítani. Legyünk hát nyitottak ennek befogadására! Ha így nézzük, azt mondhatjuk, hogy a kapcsolatok mögöttes jellege spirituális. Éppen ezért az önmegvalósításhoz vezető út lényegében spirituális utazás a teljes egész felé, ahol nemcsak a belső énünkhöz szeretnénk kapcsolódni, hanem a feltétel nélküli szeretethez, és egy magasabb rendű támogatáshoz is, amely nem írható le szavakkal.

Van egyfajta mély misztikusság ebben a belső utazásban. Érezhetjük, hogy kiválóan támogatnak minket, soha nem vagyunk magányosak, és a világ a tenyerén hordoz. Az idegtudomány szerint olyan biztonságos, támogató kapcsolatokra teremtettek minket, amelyekkel megfelelő neurokémiai anyagok jutnak a testünkbe.[2] Ha hiszünk a spirituális kapcsolatban és a megfelelő támogatásban, egyre spontánabbul és kreatívabban cselekszünk majd, ezáltal nagyobb eséllyel fog kiteljesedni a szeretetünk. Ahogy elkezdesz gyógyulni, magabiztosabban mozogsz a világban, a kapcsolataidban, így önmagadban is.

Mindezt motivációnak szánom az előttünk álló út megtételéhez. Ez az út segít, hogy jobban megértsd és meggyógyítsd a sebeidet, így nem kívülről vársz megnyugvást és minden támogatást. A könyvben vezetett meditáció és gyakorlatsor segít felfedni a legmélyebben húzódó lelki sebeidet és az igényeidet. Megmutatja a gyengéd, szerető gondoskodásra vágyó belső világodat, miközben segít rájönni, hogyan világított rá a fájó, érzékeny részekre a korábbi kapcsolataid dinamikája. Kérlek, a saját tempódban haladj az olvasással, és hagyj magadnak időt, hogy elmerülhess a belső világodban! Együtt sikerülni fog.

1

Hogyan veszítjük el önmagunkat?

1. fejezet
A kapcsolatok szerepe

Az első és legfontosabb, amit tudnod kell, hogy kapcsolatra vágyni a világ legtermészetesebb dolga. Mindnyájunkat bensőséges kapcsolódásra programoztak. Már a születésünk előtt kapcsolódunk az édesanyánkhoz a köldökzsinóron keresztül, amely szó szerint az első élelemforrásunk, mi több, az élet csodája. Csecsemőként és gyermekként ugyancsak a szüleinkre, valamint a többi családtagra támaszkodunk a túlélés érdekében, aztán ahogy növekszünk, megpróbálunk egyre önállóbbá válni, végül tényleg saját magunk fedezzük a szükségleteinket. Felnőttkorba lépve a társadalom azt sugallja, legyünk minél önállóbbak és függetlenebbek, de ha szorongó kötődésűek vagyunk, a belső világunk azt súgja, muszáj kapcsolatban lennünk, máskülönben elhagyatottá válunk. Valójában az arany középutat már azelőtt felvázolják, hogy először levegőt vennénk. Születésünktől kezdve társas lények vagyunk, ezért olyan emberek társaságát keressük, akik mellett biztonságban érezzük magunkat, és akikkel kölcsönösen támogatjuk egymást. Semmi nem ad akkora biztonságérzetet, mint ténylegesen kapcsolódni egy másik emberhez.

Amikor a családon kívül keresünk kapcsolatot, vajon honnan tudjuk, hogy az ember, akiben megbízunk, méltó erre, nem él vissza az érzéseinkkel, és nem töri össze a szívünket? Mivel ez valóban kérdés, felnőttként vagy elfojtjuk a kapcsolat iránti vágyunkat, és igyekszünk minél függetlenebbé válni, vagy a rémisztő magány elkerülése érdekében egyik kapcsolatból a másikba ugrunk. Igaz, hogy felnőttként már nem tartunk igényt olyan kapcsolatra, ahol etetnek, öltöztetnek és ellátnak minket, viszont szeretnénk magunkat a másik szemüvegén keresztül látni és megismerni oly módon, hogy biztonságban és támogatva érezzük magunkat, másrészt szükségünk van hosszú távú intim kapcsolatra is.

A legintimebb kapcsolatainkban, ahol annyira biztonságban érezzük magunkat, hogy „valódi” önmagunk lehetünk, képesek vagyunk átélni a lét mélyebb rétegeit, és az örömöt, hogy elfogadnak olyannak, amilyenek ténylegesen vagyunk. Ilyen módon a szoros kapcsolatok tükörként szolgálnak, amelyben egész valónkat láthatjuk. Ha biztosak vagyunk ebben a valónkban, megértjük a legmélyebb szükségleteinket, és azáltal, hogy magabiztosabban mozgunk a világban, igyekszünk ezeket érvényre juttatni. Nincs annál felszabadítóbb és megerősítőbb, mint amikor tényleg önmagunk lehetünk. Egészséges kapcsolatban ez mindkét fél részéről garantált, a feltétel nélküli elfogadás és megbecsülés kölcsönös. Ilyen esetben a konfliktusokat a felek az empátianövelés, valamint a megértés eszközének tekintik, ezáltal még közelebb kerülhetnek egymáshoz. Mindez segít, hogy jól érezzük magunkat az intimitásban, és könnyebben adjunk és kapjunk szeretetet.

A szülői és kulturális neveltetésünktől függően megeshet, hogy nehezen alakítunk ki egészséges és biztonságos kötődéseket. Ha gyermekként úgy éreztük, érdektelenek irányunkban, megtanultunk egyedül is boldogulni. Ha csak hébe-hóba törődtek velünk, aggódva kapaszkodunk minden felénk irányuló figyelembe és gesztusba, de nem bízunk abban, hogy ez folyamatosan elérhető lesz számunkra. Ha ingoványos talajra épültek az alapok, muszáj meggyógyítanunk a lelki sebeket, hogy aztán olyan biztonságos kapcsolatot létesítsünk, amilyenre vágyunk.

Mi a kötődéselmélet?

A kötődéselmélet, más néven a kora gyermekkori kötődés tudománya John Bowlby pszichológus nevéhez fűződik, és az 1950-es évekre vezethető vissza.[1] Bowlby szerint csecsemőként az alapvető szükségleteinket tekintve függünk a gondozóinktól (szüleinktől, nagyszüleinktől, testvéreinktől), akiknek válaszkészsége kialakít egyfajta kötődési formát, amely hatással lehet a gyermek- és felnőttkori kapcsolatainkra. Bowlby Mary Ainsworthszel közösen három kötődési formát határozott meg: szorongó (ambivalens), elkerülő és biztonságos. Párkapcsolati tanácsadóként a munkám alapja a kötődési formák ismerete, mi több, ennek segítségével értettem meg a saját párkapcsolatomat, miután idegőrlő válással végződött az első házasságom. Amikor érzelmi mélypontra kerültem, tudtam, hogy eljött az idő, muszáj változtatnom. Rájöttem, hogy olyan erős belső biztonságra kell szert tennem, amely egész életemben hiányzott, és a boldogtalanságom legfőbb oka, hogy szorongó kötődésű vagyok.

Ahogy a Bevezetésben is írtam, akik tapasztalták magukon a szorongó kötődés jeleit, rettegnek, hogy elhagyják őket, mert a szüleik nem következetesen kapcsolódtak hozzájuk. Hogy ez többet ne történjen meg, minden energiájukkal párkapcsolatot keresnek. A kapcsolódás iránti szükségletük olyan erős, hogy a partner számára fojtogatóvá válik, ugyanis egyre erősebb elköteleződésre vágynak a partnerük részéről. Amikor a partner hátrál, a szorongó kötődésű egyénben ismét felszínre tör az érzés, hogy nem elég szeretetre méltó. Megállás nélkül keresik az olyan kapcsolatot, amely bizonyítja, hogy szerethetők, de a félelemből és bizonytalanságból eredő ragaszkodással pont azt érik el, amitől a legjobban félnek: elhagyják őket.

Az elkerülő kötődésűek pedig gyakran szükségét érzik, hogy az intimitás első jelére megálljt parancsoljanak. Az alaphiedelem ugyanaz, mint a szorongó kötődésűek esetében: nem kapom meg a szeretetet, amire vágyom. Itt viszont a szülők következetesen nem törődtek a gyermek érzelmi szükségleteivel, aki ezek után arra a következtetésre jut, hogy egyedül kell boldogulnia. A függetlenséget és az önállóságot mindennél fontosabbnak tartja, mert nem hiszi, hogy bárki törődik majd az érzelmi szükségleteivel.

A biztonságosan kötődők bátrabban mozognak az intimitás világában, és bíznak benne, hogy érzelmi szükségleteik gondoskodásra találnak. Gyermekként következetes szülői figyelemben és gondoskodásban volt részük, sokszor hallották, milyen szerethetők. Ez arra ösztökéli őket, hogy felnőttként interdependens, azaz kölcsönös függőségen alapuló kapcsolatra vágyjanak. Képesek úgy szeretni és támogatni a partnerüket, hogy közben nem adják fel önmagukat, így anélkül tudják átélni a közeli kapcsolódás élményét, hogy rettegnének a párkapcsolat befejezésétől.

Gyermekkorunkban többféle kötődési formát is megtapasztalhattunk. Lehet, hogy anyánk szorongó és következetlen volt, apánk viszont csendesen ült a sarokban az újságja mögé bújva. Mivel mindkét kötődési mintázatot hordozzuk, bármelyik felszínre törhet attól függően, kivel vagyunk kapcsolatban. Ha érezzük, hogy egy barátunk vagy a partnerünk túlzottan ragaszkodik hozzánk, jó eséllyel az apánktól örökölt elkerülő mintával reagálunk, és elhúzódunk. Ha viszont olyan ember mellett vagyunk, aki sokszor hátrál, valószínűleg az anyánktól örökölt szorongó kötődés tör felszínre. Ahogy haladunk előre, világosan látni fogod a saját reakcióidat, mintázataidat és a különböző helyzetekben felmerülő szükségleteidet. Ezáltal fokozatosan rájössz, mit vársz a partneredtől.

A biztonságban felnövők sokszor gondolkodnak azon, miért bizonytalanok időnként mégis az érzéseikben. Fontos tudni, hogy mindenki megrémül, ha a partnere hajlamos kihátrálni az intimitásból. Ez inkább korai jelzés, amely azt súgja, hogy jobban kell figyelni, mi történik kettőtök között. Nem szabad elfelejtenünk, hogy a kötődés mindig két emberről szól.

Egyik kötődési forma sem jobb a másiknál. Részben a kapcsolatban betöltött szerepünk formál azzá, akik vagyunk. Legyünk szorongók, elkerülők vagy biztonságosan kötődők, a kapcsolódásunk módja folyamatosan fejlődik az életünk során, ahogy a tőlünk telhető legjobb módon alkalmazkodunk a körülményekhez. Ahelyett, hogy pillanatok alatt változtatni akarnánk rajta, jobb, ha megértjük és elfogadjuk a kötődési formánkból eredő szükségleteinket, így olyan kapcsolat irányába indulunk, amelyben tényleg önmagunk lehetünk.

Javarészt a szorongó kötődésről lesz szó, amely jó eséllyel téged is érint, gondolom, ezért is vetted a kezedbe a könyvem. Bizonyára sokszor érezted, hogy időről időre csalódsz, és azon gondolkodsz, miért vonzódsz függetlenségmániás, netán narcisztikus partnerhez, aki nemhogy az érzelmi szükségleteidre nem reagál, de alapból sem ért meg. A te szemszögedből nézve mindig úgy tűnik, mintha egyre többet kellene adnod ahhoz, hogy szeretetet kapj. Ezáltal megvan az esély, hogy feláldozod magad a kapcsolatban. Bármilyen furcsán hangzik, ez a folyamat vezet odáig, hogy elveszünk a szerelemben, ami talán romantikusan hangzik, de szöges ellentétben áll az önmegértéssel és önelfogadással, holott ez utóbbiak létfontosságúak egy intim kapcsolatban.

Az 1980-as évek végén Cindy Hazan és Phillip R. Shaver a felnőttkori párkapcsolatokra vonatkoztatta a korábban említett kötődéselméletet. Úttörő kutatásukból kiderül, hogy az emberek ötvenhat százaléka biztonságos kötődéstípusba, huszonöt százalékuk szorongó típusba, tizenkilenc százalékuk pedig elkerülő kötődéstípusba tartozik.[2] A következő évtizedek során megváltoztak az arányok, így kevesebben tartoznak a biztonságos kötődésűek, és többen a bizonytalan (ambivalens) kötődésűek csoportjába. Ennek oka valószínűleg az egyre növekvő stressz-szint. Hazan és Shaver azt is felfedezte, hogy a legkorábbi kötődési élményünk erősen kihat a felnőtt kapcsolatainkra, különösen a bensőségesekre. Minél közelebbi egy kapcsolat, annál jobban felerősíti a korábbi, kötődéssel kapcsolatos elvárásunkat.

Kutatásukból az is kiderül, hogy bizonyos kötődéstípusok vonzzák egymást. Ahogy a Bevezetésben említettem, a szorongó és az elkerülő kötődésű emberek sokszor megtalálják egymást. Az elkerülő jó eséllyel azért vonzódik a szorongóhoz, mert az arra vágyik, ami elől az elkerülő menekül: intimitásra. Eközben a szorongó elszántan keresi a stabilitást, amit az elkerülő jó eséllyel nem fog tudni számára biztosítani. Nézzük meg, hogyan néz ki mindez a gyakorlatban! Példaként bemutatom az exférjemmel való kapcsolatomat.

Amikor először találkoztunk, minden csodásan alakult köztünk. Előzékeny volt, és rengeteg mókás randit szervezett nekünk. De az volt a legjobb, hogy folyamatosan figyelt rám. Még az érzéseit is nyíltan kimutatta, és gondolkodás nélkül mondta, hogy szeret. De minél közelebb kerültünk az intimitáshoz, annál jobban felerősödtek az egyéni félelmeink. Ez mindkettőnknél másképp nyilvánult meg, hiszen más kötődéstípusba tartoztunk. Amint félelmet érzett, hátrált, én viszont megnyugtatást és megerősítést vártam tőle. Minél erősebben ösztönzött a félelmem, hogy közelítsek a partnerem felé, ő annál jobban visszahúzódott. Amikor éreztem, hogy hátrál, bepánikoltam, még jobban igényeltem a figyelmét, ezért megállás nélkül bombáztam SMS-ekkel. Elkerülő lévén megrémült a figyeleméhségemtől és a felé áradó érzelmeimtől, ezért teljesen bezárkózott érzelmileg, majd megszakított minden kapcsolatot. Végül szakított velem. Ahogy telt az idő, érezte, hogy enyhül a nyomás. Ráeszmélt, mennyire szeret, ezért visszajött hozzám, száz százalékban elkötelezve magát. De ahogy visszatértünk a régi kerékvágásba, kezdődött minden elölről.

Biztos vagyok benne, hogy ismerős a helyzet. A szorongó kötődésűek sokszor élnek meg hasonlót. Olyan félelem hajt minket, hogy bármit képesek vagyunk megtenni, és a végsőkig ragaszkodunk egy kapcsolathoz. Gondolom, hallottad már, hogy valaki azt mondja: „Olyan férfira van szükségem, aki vigyáz rám”, vagy „Ha férjhez megyek, minden rendben lesz”. Igaz, hogy egy egészséges párkapcsolat segít önmagunk legjobb verziójává válni, ez a két idézet viszont azt sugallja, hogy az illető úgy gondolja, a párkapcsolat minden problémát megold. Ha így gondolkodunk, a társkereséssel valójában azt a részt akarjuk megtalálni, amit hiányolunk magunkban. Ahelyett, hogy olvasztótégelyként tekintenénk a párkapcsolatunkra, ahol jobban megérthetjük magunkat (miközben kiteljesedik köztünk az intimitás), azt várjuk a partnerünktől, hogy kiegészítsen minket.

Ha így teszünk, lényegében a partnerünk energiaforrását használjuk a sajátunk helyett, mindezt addig, amíg képtelenek leszünk a szeretete és a figyelme nélkül létezni. Ahelyett, hogy szükség esetén a saját erőforrásunkra támaszkodnánk, a partnerünktől várjuk, hogy tegyen minket teljessé. Egy ideig talán működik a dolog. Biztonságban érezzük magunkat, ugyanakkor ismét megjelenik a félelem, hogy mindezt elveszítjük. Ilyenkor gyakran mondjuk magunknak, hogy „Megvan, őt kerestem”. Ezt az érzést rögtön követi a „Nem élem túl, ha elhagy. Muszáj megtartanom ezt az embert”. Hogy megelőzzük a veszteséget, inkább teljesen zárójelbe tesszük magunkat, és a partner szükségleteit a sajátunk elé helyezzük, remélve, hogy ezáltal ugyanúgy támaszkodik ránk, ahogy mi őrá.

Vegyük az egyik kliensem, Sam példáját, aki úgy tűnt, kifejezetten jól megállja a helyét egyedül. PR-osként dolgozott, és aktív társadalmi életet élt. Aztán randizni kezdett álmai férfijával, a jóképű, figyelmes, jó humorú, jó munkahelyen dolgozó Markkal. Sam rögtön beleszeretett. Kezdetben a férfi is mindent beleadott a kapcsolatba. Elegáns étterembe vitte Samet, többször írt neki napközben, kedves volt a lány családjához, mi több, a közös jövőt tervezte. Mindent együtt csináltak. Sam felhagyott az edzéssel, és várta, hogy Mark kitalálja, mi legyen a közös program. Aztán elkezdte hanyagolni a „csajos” estéket, és a kiruccanást a testvérével. Egyre jobban kötődött Markhoz, és rengeteg csodás dolgot feladott miatta. Minden energiáját a férfinak szentelte. Néhány hónappal később már szentül hitte, hogy Mark az igazi. Ekkor kezdett távolodni a férfi. Nem írt neki napközben, egyre több időt töltött a barátaival hétvégente. Amikor Sam számonkérte rajta a változás okát, nem tudott mit reagálni. Mark nem tudta megmondani, miért húzódik el, mert nem tudatosult benne, hogy Sam ragaszkodása felszínre hozta a férfi kora gyermekkori élményét.

Sam önmarcangolásba kezdett. Mivel nem értette, mi történik pontosan, a következőt mondta: „Az egész életemet megváltoztattam miatta. Azt hittem, megkéri a kezem. Nem tudom, mi lesz velem nélküle.” Mark látta, hogy Sam egyre dühösebb, ezért még jobban visszahúzódott. Szívszorító volt látni, ahogy Sam elindul lefelé a lejtőn. Már nem teljesített olyan jól a munkahelyén. A családja és a barátai, akik korábban drukkoltak neki, megsértődtek, mert hanyagolta őket Mark miatt. Sam önbizalma is csökkent. Egyre szorongóbb és bizonytalanabb lett. Nem véletlen, hiszen Mark alaposan megtépázta az önbecsülését. Igen komoly közös munkára volt szükség, hogy Sam talpra álljon.

Utólag már látszik, hogy a szorongás kezdettől fogva jelen volt a kapcsolatban. Samnél a rendkívül erős kapcsolatlétesítési vágy egy tünet, amely azokra jellemző, akik csecsemőként és kisgyermekként a következetes gondoskodás helyett szorongással és kiszámíthatatlansággal találkoztak. Sam idegrendszere a biztonságot és a kiszámíthatóságot kereste bárki felől, akit a lány elsődleges gondozónak választott. Jelen esetben Mark volt az. A szorongó kötődésűeknek nagyon érzékeny a kötődési rendszerük, ezért mindig elérhetők a partner számára, a saját szükségleteiket pedig háttérbe szorítják.

Ez logikusnak tűnik. Ha gyermekként bizonytalanság alakul ki a korai kötődésben, felnőttként egész életedben arra vársz, hogy megjelenjen a kapcsolatban a másik feled. A gyermekkori élményeknek köszönhetően túlságosan érzékeny és éber vagy. Ennek eredményeképp mindig riadókészültségben élsz, figyeled a partner hangulatváltozásait, megállás nélkül problémára utaló jeleket keresel, ezért elveszíted a biztonságérzeted, és amint egy kicsit is elhagyatottnak érzed magad, a tested is jelzi a stresszt. Ha biztonságos kötődésű vagy, nem esel kétségbe, ha a partnered nem ír vissza rögtön. Inkább azzal magyarázod, hogy elfoglalt. De ha szorongó kötődési mintázattal rendelkezel, rögtön arra gondolsz, hogy nem szeret annyira, esetleg gond van a kapcsolatotokkal. Logikus, hiszen az volt a legkorábbi tapasztalásod, hogy a kapcsolatok nem megbízhatók.

Emlékszel, mit éreztem, amikor a férjem eltávolodott? Másodpercek töredéke alatt felgyorsult a szívverésem, összerándult a gyomrom, és úgy éreztem, kihasítottak belőlem valamit. Ezek az erős testérzetek jelezték felém, hogy veszélyben érzem magam, mert félek az elhagyatottságtól. Amikor efféle érzetek kerítenek hatalmukba, agyunk racionális gondolkodás helyett „üss vagy fuss” túlélő üzemmódra vált. Elkezdünk úgy viselkedni, ahogy a kapcsolat fenntartása érdekében a legjobbnak látjuk. Lehet ez a folyamatos SMS-küldés, vagy hogy olyasmiért kérünk bocsánatot, ami nem a mi hibánk, mi több, képesek vagyunk titokban követni a másikat. Bármit megteszünk, hogy javítsunk a helyzeten, és helyreálljon a kapcsolat. Velem egyszer olyan is előfordult, hogy miután az exem nem válaszolt az üzeneteimre, kocsiba ültem, és elmentem a házához, hogy megnézzem, mit csinál. Elsőre teljesen irracionálisnak tűnik ez a viselkedés, de ha belegondolunk, hogy az elhagyatottságtól való félelmem és korábbi tapasztalatom vitt erre a cselekedetre, már látunk benne logikát. Ezzel persze sikerült még messzebbre üldözni az exemet. Érzékeny kötődési rendszerem viszont arra ösztönzött, hogy azt tegyem, amivel biztonságban érzem magam.

Kapcsolódásra programozva

Kapcsolataink ideális esetben segítenek, hogy jól érezzük magunkat a bőrünkben, a szorongó kötődés viszont épp ellenkezőleg hat.

Valahányszor távolodott tőlem az exem, olyan erős fizikai reakciók léptek fel a testemben, hogy azt hittem, megbolondulok. Később megtanultam, hogy ez egy idegrendszeri reakció, amely mindig működésbe lépett, ha éreztem, hogy nem kapcsolódik hozzám a partnerem. Ahogy megértettem az autonóm (vegetatív) idegrendszer működését, sokkal együttérzőbbé váltam saját magammal szemben. Dr. Stephen Porgesnek, a polivagális elmélet megalkotójának hála, még világosabban fogjuk látni a helyzetet. Porges szerint a kapcsolat biológiai szükségszerűségből ered, ami azt jelenti, hogy neurobiológiailag és pszichésen is kapcsolódásra teremtettek minket.[3] Hadd magyarázzam meg, miért rendkívül fontos ez a mi szempontunkból! Az autonóm idegrendszer feladata, hogy elősegítse a kapcsolódást, ezáltal biztonságban érezzük magunkat. Az evolúció során, amikor a túlélésünk múlt azon, hogy befogad-e minket a törzs vagy a csoport, az autonóm idegrendszer három ága fejlődött ki. Ezek a „bolyongó idegek” háromféle választ adnak a külső és belső világunk jelzéseire. Porges neurocepciónak nevezte a folyamatot, amikor az idegrendszerünk felismeri, hogy biztonságban érezzük-e magunkat, vagy sem.[4] Úgy működik, mint egy radar, ami folyamatosan figyeli a környezetünket, miközben a rendszerünk tudat alatt azt kérdezi: „Velem vagy?” Másképp kifejezve: „Ítélkezés nélkül is elfogadsz a jelenlegi állapotomban? Tényleg látsz? A támaszom vagy? Ha baj van, ellenem fordulsz?”

Ha a radar biztonságot észlel, az autonóm idegrendszer azon ága fog aktiválódni, amely lehetővé teszi számunkra a szociális kapcsolatok kialakítását.[5] Ez az úgynevezett ventrális rendszer.

Segít jobban figyelmi a másikra, hangunk ellágyul, szemizmaink ellazulnak, arcunk kifejezőbbé válik, ezáltal jobban, kifejezőbben kommunikáljuk érzéseinket. A szavakon túl ezek a testi jelzések is megerősítik a másik embert, hogy bátran közelíthet felénk, és megnyílhat előttünk. Ezt az állapotot nem tudjuk színlelni. Csak akkor válik lehetővé, ha tényleg biztonságban érezzük magunkat a másik ember közelében. Ez azt jelenti, hogy ha fenyegetést érzünk, az ellenkezője történik: lezár a ventrális szakasz, így nem lehetséges a kapcsolódás.

Pontosan ezt tapasztaltam, valahányszor az exem távolodott. Amint úgy éreztem, elhagynak, az autonóm idegrendszerem másik ága aktiválódott, és szimpatikus válaszreakciót idézett elő. A szimpatikus idegrendszer feladata, hogy megvédjen a biztonságomat veszélyeztető külső fenyegetésektől, ennek érdekében a már említett „üss vagy fuss” reakciót váltotta ki belőlem. Ilyen esetben a veszélyforrást keressük, ezért ha beszélnek hozzánk, már nem azt halljuk, amit az illető mond. Kitágul a pupillánk. Élesedik a látásunk. Hanghordozásunk veszélyt jelez. Ha a kapcsolatomat nézzük, ez a fajta reakció vezetett a rengeteg üzenetíráshoz, az exem követéséhez, és ahhoz, hogy bármit megtettem, csak hogy magamra vonjam a figyelmét. Ami még rosszabb, hogy amikor a szimpatikus idegrendszer aktiválódik, a többiekből is hasonló reakciót vált ki. Az ember idegrendszere nagyon érzékeny, és arra teremtették, hogy összhangban legyen a körülöttünk élőkével, így amikor folyamatosan írogatni kezdtem a partneremnek, igazodásképpen ő is „üss vagy fuss” üzemmódra váltott. Míg én az „üss”-re koncentráltam, és mindent megtettem, hogy a közelemben tudjam, ő „fuss”-sal válaszolt.

Létezik az autonóm idegrendszernek egy harmadik ága, amely akkor lép működésbe, ha teljesen kiszolgáltatottak vagyunk, és féltjük az életünket.