Kovács Liliána

Pokoli múlt angyala

(részlet)

(...)

Bob ledobta a törülközőt, és már szaladt is fel a lépcsőn. A hálószoba ajtaja hatalmas csattanással vágódott a falnak.

– Ezt kurva jól megcsináltad! Ha már elkergetted, segíts megtalálni! – Azzal Bob magára kapta a pulóverét, és felhúzta a bakancsát is.

– Mi a fenére vársz még?! Indítsd be a kocsit, és induljunk utána!

– Beléd meg mi ütött? – kérdezte tanácstalanul Desirée. – Egy perce sem ment el, ha kimész az út szélére, látni fogod a sarkon…

– Meglátszik, hogy nem ismered őt – villant Bob szeme mérgesen. – Gabriel egy fél perc alatt el tud tűnni, főleg ha mérges. Remélem, kellőképpen felbasztad az agyát! – ironizált, majd magára vette a kabátját, és kinyitotta az ajtót. – Mire vársz még?!

Desirée követte Bobot az autóhoz.

– Komolyan mondom, hogy eldobom az agyamat – idegeskedett Bob, miközben tekintetével a szélvédőn keresztül végigpásztázta a gyér fényben ázó utcát, majd ugyanezt tette a visszapillantóban is. – Nem is kellett volna idejönnöd! Megírhattad volna üzenetben is!

– Fejezd be! Nem az én hibám, hogy Gabe ilyen antiszociális! Annyi lett volna az egész, hogy megmondja, fürdesz. Erre az egészre nem lett volna semmi szükség, arról nem beszélve, hogy ahelyett, hogy te is itt téped a szád, ötletelhetnél, merre keressük, mert már tényleg nincs a közelben!

A gázra lépett, a Vitara meglódult, és Bob dühösen fújt egyet. Desirée érezte, hogy frusztráltság kezd erőt venni rajta, így mély levegőt vett, és jóval higgadtabban kezdte vigasztalni a fiút:

– Biztos csak a fejét ment kiszellőztetni. Ne aggódj ennyire, nem lesz semmi baj. Tud vigyázni magára.

Bob úgy meredt rá, mint egy felbőszült ragadozó, de őt közel sem ijesztette meg annyira ez a tekintet, mint Gabe-é.

– Te nem ismered őt! Ha dühös, nem lehet egyedül hagyni. Nem őt féltem, hanem mindenki mást, aki ilyenkor a közelébe kerül!

Desirée megmarkolta a kormányt. Nagyon piszkálta a csőrét, hogy Bob már másodjára hozakodik elő azzal, hogy ő nem ismeri Gabe-et. Már hogy ne ismerné?! Mégis igyekezett lenyelni, még ha sértette is, mert tudta, hogy több mint tíz év alatt sok minden változhat.

– Istenit! Fordulj meg! – sziszegte Bob, miközben a mellékutcákat pásztázta.

– Eddig még nem juthatott el.

– Befejeznéd? Mondom, hogy nem ismered! Én fociztam már vele, és tudom, ha Gabe el akar szökni valaki elől, úgy fut, mint a nyúl. Nem lehet utolérni! Már bárhol lehet. Nézzük meg a pályát!

Desirée még feszültebb lett, de nem Gabe eltűnése, hanem Bob szájalása húzta fel. Az út hátralévő részét pásztázással és figyeléssel töltötték, de nem lelték sehol a fiút. A pályáig gurultak, ahol Bob új ötlet gyanánt a Pub Presszó környékével hozakodott elő.

Tacomában sok a szűk és beláthatatlan utca, s nem hajthattak végig mindegyiken. Desirée fél óra elteltével ezért gondolta hiábavalónak az igyekezetüket. Végül a városból kivezető úton hajtott végig, és megpróbált nem a feleslegesen elpöfékelt benzinre gondolni. Helyette újra és újra lejátszotta magában azt, ami az előszobában történt.

Valahogyan mindig el tudta érni nála, hogy megenyhüljön. Először, amikor felismerte őt, és szemtől szemben álltak: Gabe az előszobában, ő pedig a nappaliban. Másodszor, amikor kiejtette a nevét rögtön azután, hogy a fiú arról beszélt, már nem barátok. És ma ismét megtörtént.

Bármit is mondott Bob arról, hogy ő nem ismerheti annyira Gabe-et, mint ő maga, Desirée nem adott neki igazat. A közös múltjuk nem tűnhetett el nyomtalanul, és ezért tudja őt jobban elviselni Gabe, mint bármely másik nőt a világon.

Bob többször is megpróbálta felhívni a fiút, tudván, hogy otthon hagyta a telefonját. Abban bízott, hogy talán már hazaért, de minden alkalommal, amikor kinyomta a hívást, halkan szitkozódott.

– Van még ötleted? – kérdezte halkan Desirée, mire Bob megcsóválta a fejét.

– Talán meghúzta magát egy bárban… – tűnődött a lány.

– Nem bírja az italt.

– És ez kizáró tényező?

– Igen!

Desirée inkább elhallgatott, mert egy hajszálnyira volt attól, hogy visszaszóljon. Szíve szerint kitette volna Bobot a Tacoma tábla mellett. Lassított, amikor az elágazáshoz közeledtek. Az egyik út Colfax felé vezetett, a másik Seattle-be, de egyikre sem akart ráhajtani, mert Gabriel eddig biztosan nem jöhetett el, hiszen ezen a környéken csak örömlányok és tébolyult csavargók járnak.

A Vitara fényszórója megvilágította az út szélén alábukó lejtő felső részét. Az odavetült fény árnyas homályában dulakodást láttak.

– Állj meg! – szisszent fel Bob, mire Desirée a fékre taposott.

A Vitara rántott rajta egyet, és mire felocsúdott, Bob már loholt is a verekedő páros felé. Ő is kipattant az autóból, de a félhomályban nem tudta kivenni, kik lehetnek ott.

– Gabe! Fejezd be! – kiáltotta Bob hisztérikusan.

Desirée is odaszaladt. Amint közelebb ért, már látta, hogy valóban Gabe az. Valakin ült, és erős ütéseket mért a fejére.

Gabriel elengedte a füle mellett a felszólítást, és amikor Bob a hóna alatt megragadta, egyszerűen lelökte magáról a fiút, majd újra és újra belemártotta az öklét az áldozata arcába. Bob megragadta a csuklóját, és hátracsavarta. Gabriel felnyögött a fájdalomtól, és Bobbal együtt lefordult a testről. A fiú késlekedés nélkül rápattant, teljes súlyával a földre szorítva Gabrielt.

Desirée a földön fekvőhöz sietett, és döbbenten látta, hogy Gabriel áldozata egy nő. Feldagadt arca könnyektől és vértől volt maszatos, alig hallhatóan nyöszörgött, és hiába próbált meg felállni, erőtlenül visszarogyott. Desirée számára egyértelmű volt, hogy azonnal kórházba kell vinnie. A kocsijához támogatta, és beültette az anyósülésre.

Egy utolsó pillantást vetett a sáros hóban heverő két fiúra, aztán beszállt a vezetőülésbe.

(...)