Thomas Erikson

PSZICHOPATÁKKAL KÖRÜLVÉVE

ÍGY KERÜLD EL, HOGY KIHASZNÁLJANAK!

Fordította: Annus Ildikó

A mű eredeti címe: Omgiven av psykopater

– Så undviker du att bli utnyttjad av andra

Copyright © Thomas Erikson, 2017

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Annus Ildikó, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető

ISBN 978-963-614-755-6 (papír)

ISBN 978-963-614-756-3 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Brassai-Sipos András

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektúra: Goodword Kft.

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Téged szeretni olyan volt, mintha háborúba mentem volna:

Amikor visszatértem, már nem voltam önmagam többé.

WARSAN SHIRE

BEVEZETÉS

Társadalmunkat őrült emberek irányítják őrült célok érdekében. Szerintem őrültek irányítanak minket őrült célok érdekében, és azt hiszem, azzal, hogy ezt kijelentem, fennáll a veszélye, hogy őrültség vádjával lecsuknak. Ez az, ami az igazán őrült ebben az egészben.

JOHN LENNON

Képzeld el, hogy egy igen vonzó, az általad preferált nemhez tartozó személy leül veled szemben, és mosolyogva felkiált: Te vagy a legcsodálatosabb ember, akivel valaha találkoztam! Azonnal érzed, hogy ez nem csak színészkedés, hogy ez az ember tényleg komolyan gondolja azt, amit mond. Érdeklődő kérdéseket tesz fel rólad, mindent tudni akar. Egyáltalán nem beszél magáról, és úgy viselkedik, mintha csak ti ketten lennétek az egész világon. Rád mint individuumra összpontosul a figyelme, te pedig ettől fantasztikusan érzed magad – sokkal jobban, mint valaha. Az illető csodálatát fejezi ki irántad, csupa kedves dolgit mond, és olyan érzelmeket fejez ki, amelyekre egész életedben vágytál. Úgy tűnik, ez az ember pontosan érti, hogy ki vagy, milyen vagy, mit szeretsz, és mit nem szeretsz. Úgy érzed, mintha végre megtaláltad volna a lelki társadat. Különös, meleg érzés járja át a szíved, ilyesmit nem éreztél még sosem.

Látod a jelenetet a lelki szemed előtt? Érzed a bizsergést odabent, legbelül? Csodálatos volna, nem?

És akkor most jöjjön a kérdés: képes lennél erre őszintén azt mondani, hogy az efféle helyzet nem hatna rád egyáltalán? Hogy felette állsz az ilyen romantikus ostobaságoknak, és hogy azonnal gyanút fognál, és rájönnél, hogy ez az ember valójában valami másra hajt? Ha nem a testedre, akkor valószínűleg a pénzedre.

Gondold végig alaposan, mielőtt válaszolsz. Mert ha még soha nem voltál ilyen helyzetben, nem fogod látni a veszélyt. Ez az ember el fogja mondani neked a titkait, és ravasz módon rávesz, hogy te is felfedd előtte a sajátjaidat. Válaszolni fogsz minden olyan érdeklődő kérdésre, amelynek egyetlen célja van csupán: minél többet megtudni rólad.

Néhány évvel ezelőtt írtam egy könyvet Idiótákkal körülvéve – hogyan értsük meg azokat, akiket lehetetlen megérteni címmel. A könyv a DISA-nyelv alapjairól szólt, amely a világon az egyik legelterjedtebb módja az emberi kommunikáció és a különböző viselkedésformáink közötti különbségek leírásának. A könyv sikert aratott, amire nem igazán számítottam. Alighanem abban rejlett a siker titka, hogy sokunkat lenyűgöznek a viselkedésformák, másoké is természetesen, de különösen a sajátunké. És lássuk be: tényleg érdekes ember vagyok! Legalábbis önmagam számára.

Az osztályozás, amelyet abban és ebben a könyvben is használok, William Moulton Marston kutatásain alapul, és négy fő kategóriából áll, amelyekhez pedagógiai okokból színeket társítottak. Piros viselkedés, sárga, zöld és végül kék. A piros a dominanciát, a sárga az inspirációt, a zöld a stabilitást, a kék pedig az analitikus képességet jelenti. (A színek gyakorlati jelentésének áttekintése a következő fejezetekben következik.) Ezzel az eszközzel sok kérdésünkre választ kaphatunk azzal kapcsolatban, hogyan is működik az ember, de természetesen nem ad választ minden lehetséges kérdésre.

Az emberek igazából túlságosan összetettek ahhoz, hogy teljes mértékben leírhatóak legyenek, de minél többet értünk meg belőlük, annál könnyebb meglátni a valóban létező különbségeket. Ez a módszer a teljes kirakós játék talán nyolcvan százalékát adja meg. Elég sokat tehát, de messze nem mindent. Más dolgokat is figyelembe kell venni. A nemi perspektíva, az életkor, a kulturális különbségek, a motivációk, az intelligencia, az érdeklődés, a mindenféle tapasztalatok; az illető új-e a szakmában, vagy régi motoros; hol helyezkedik el a családban, és még sok minden más. Az egyszerűség kedvéért szögezzük hát le, hogy ennek a kirakósnak rengeteg darabja van.

Nézzük a problémát!

Egy idő után kiviláglott, hogy akadnak olyanok, akik teljesen rosszul használják ezt a tudást. Márpedig soha nem állt szándékomban, hogy ez így legyen. Jelen könyvemmel pontosan az a célom, hogy felhívjam a figyelmedet ezekre az emberekre. Az Idiótákkal körülvéve című könyvvel kapcsolatban gyakran kérdezték tőlem, hogy lehetséges-e, hogy valakiben mind a négy szín megvan. Egy kicsit minden szín megvan bennem, írják az olvasók a hozzám érkezett e-mailek jó részében. És valóban előfordulhat, hogy így érezzük. Néha pirosként viselkedem, gyakran sárgaként és zöldként, de néha megkérdőjelezhetetlenül kék vagyok. A válasz erre a kérdésre valójában nagyon egyszerű: mindannyian képesek vagyunk arra, hogy különféle módokon viselkedjünk, hála annak, hogy intelligens lények vagyunk, akik képesek önállóan gondolkodni. Minél nagyobb az önismerete, a sárga annál inkább rájön, mikor van itt az ideje, hogy becsukja a száját és kinyissa a fülét. Egy zöld pedig megtanulja kimondani a véleményét még akkor is, ha az konfliktushoz vezethet. De alapvetően általában két szín dominál a viselkedésemben.

Egy kellemetlen élmény

Körülbelül egy évvel az Idiótákkal körülvéve megjelenése után történt a furcsa és kellemetlen incidens. Egy egyetemen tartottam előadást, utána pedig odajött hozzám egy fiatalember. Megállt előttem, szemtől szemben, gyakorlatilag félretolva másokat, akik még szintén oda akartak jönni, hogy kérdezzenek tőlem egyet-mást. Intenzív tekintettel bámult rám, és azt mondta, hogy nem ismeri fel magát egyik színben sem. Megkérdeztem, hogy mire gondol, mire ő azt mondta, hogy egyik sem illik rá az általam leírtak közül. Azt mondta, hogy ő az ötödik szín. Arról is többet akart megtudni, hogyan lehet igazán alkalmazkodni a többi színhez. Lényegében ezt akarta tudni, de a szóhasználata érdekes volt: azt mondta, tudni akarja, hogyan lehetne ezt a tudást a lehető legjobban fel- és kihasználni.

Hát jó.

Valami szabványválaszt adtam neki, mert ott és akkor nem voltam abban a helyzetben, hogy elkezdjem őt kielemezni, és amikor rájött, hogy nem jut velem semmire, félreállt. De nem hagyta el a termet, hanem megállt néhány méterrel arrébb, és addig nézett engem, amíg össze nem pakoltam a cuccaimat.

Vagyis hát nem is jó szó az, hogy nézett. Igazság szerint kábé úgy tíz percig bámult rám szinte pofátlanul. Láttam, hogy emberek jönnek oda hozzá, köszönnek és mosolyognak. És ő minden alkalommal visszamosolygott. De valójában egyáltalán nem mosolygott – hanem csak úgy tett, mintha mosolyogna. Az arca furcsa, sajátságos grimaszba torzult, egyfajta mosolyutánzatba. Néhányan kérdőn néztek vissza rá, de akadtak olyanok is, akiknek ez a mosoly a legkevésbé sem tűnt furcsának. És minden egyes „mosoly” után visszatért a komoly, koncentrált bámuláshoz. Mármint hogy engem bámult tovább. Irtó kellemetlen volt.

És pontosan mit értett ezalatt, hogy a lehető legjobban kihasználni ezt a tudást?

Rájöttem, hogy a fiatalembernek egy dologban igaza volt – a DISA-nyelv nem illik mindenkire. Sőt, van a népességnek egy olyan része, amit nem lehet kategorizálni. Ezek azok a kellemetlen alakok, akikkel igencsak óvatosnak kell lennünk. Mindannyian hallottunk már különféle történeteket mesteri manipulátorokról, házasságszédelgőkről, csalókról. Hogyan tudott engem ennyire átverni? – ezt a kérdést szokták feltenni az áldozatok. Miért nem vettem észre, hogy csaló?

Na de miért is nem? Mert ezek az emberek tudják, hogyan kell a saját viselkedésedet ellened fordítani. Ösztönösen értenek ahhoz, hogyan lehet manipulálni valakit annyira, hogy aztán nagyjából bármire rávegyék. Szinte bárkit át tudnak verni azon információk segítségével, amelyeket éppen az adott embertől tudtak meg. És a céljuk mindig egy és ugyanaz: megszerezni, amit akarnak. A nyomukban káosz és zűrzavar támad.

A kérdés tehát a következő: ha valakinek valóban nincsen saját személyisége, hanem mindig egy másik ember személyiségét tükrözi – akkor milyen szín is ő igazából? Nem piros, nem sárga és főleg nem zöld vagy kék. Ő lenne talán a mindenszínű? Az ötödik szín? A válasz: egyik sem. Ez az ember valami sokkal rosszabb, valami, amit nem lehet úgy kategorizálni, mint a normális embereket. Olyasvalaki ő, akinek nincsen saját személyisége, aki csak utánozza, akit maga előtt lát, méghozzá a saját hasznára. Egyfajta kaméleon ő, akinek van egy titkos, senki más által nem ismert terve. És biztosak lehetünk benne, hogy ez a titkos terv kizárólag neki kedvez.

Inkább azt mondanám: az ilyeneknek egyáltalán semmilyen színe nincsen. Mert az az ember, akinek valójában nincs személyisége, aki mindig csak szerepet játszik – az nem igazi ember. Ő inkább csak egy árnyék, a valóság tükörképe, de valódinak nemigen nevezhetjük. Egyfajta két lábon járó csaló. Ha találkoztál már ilyen típusú emberrel, akkor tudod, miről beszélek.

De kikről is beszélek valójában? Milyen emberek próbálnak utánozni másokat? És mi lehet a céljuk?

Úgy tesznek, mintha olyanok lennének, mint mindenki más

Egyértelműen fogalmazva: ezek emberbőrbe bújt ragadozók. Drámaian hangzik? Az ok nagyon egyszerű, de valóban drámai is. Az effélék végső soron a legtöbb embernek valamilyen kárt okoznak, akivel kapcsolatba kerülnek, és az áldozatok gyakran nem is tudják, ki okozta ezt az egész zűrzavart. Kedves olvasóm, ezt művelik a pszichopaták.

Még jó, hogy mind börtönben ülnek

A pszichopaták ugyanúgy a társadalomban élnek, mint mindenki más. Beszivárognak a vállalatokba és szervezetekbe, viszonylag kevés valódi munkát végeznek, és csak kivételes esetekben járulnak hozzá bármi érdemlegeshez. Ritkán állják a cechet az étteremben, és soha nincs pénzük, amikor a számlákat kellene befizetni. Gyakran hűtlenek, manipulatívak és megtévesztőek. Notórius hazudozók: legtöbbjük akkor is hazudik, amikor nincs is rá oka. Bárkit képesek rávenni arra, hogy higgyenek nekik, és mindent, amit mondasz, ellened fordítanak. Másrészről viszont nemritkán rendkívül népszerűek. Sokan kedvelik, piedesztálra emelik, sőt tisztelik őket.

Hogyan lehetséges ez? – kérded most magadtól. Mi tagadás, ez jó kérdés. Miért kedvelünk egy olyan embert, aki ennyire csalóka? Én ugyan nem, gondolod most, én az első pillanattól kezdve gyűlölném. Hát igen, ehhez nem férhet kétség. Mármint ha ismernéd a valódi énjét. De hát nem ismered, mert nem mutatja ki. Egy kis szerencsével talán előbb-utóbb rájössz. Legjobb esetben még azelőtt rájössz, hogy a szakadék szélére sodródnál, elveszítenéd a munkádat, és elszigetelődnél mindenkitől, akit a barátodnak neveztél.

Na de álljunk csak meg, gondolod most. A pszichopaták végül is sorozatgyilkosok meg bántalmazók. A legtöbb ilyen elmebeteg börtönben ül.

Bárcsak így lenne. Igaz, hogy sokan azért vannak rács mögött, mert nem tudtak uralkodni az indulataikon. Erőszakosak, és néha egyenesen ostobák. Ha meglátnak valamit, amit akarnak, egyszerűen elveszik, ráadásul gyakran agresszióval, ami viszont azonnal elárulja őket. De a pszichopaták többsége nincs börtönbe zárva. Az intelligensebb pszichopaták és azok, akik főként nem súlyos erőszakos bűncselekményeket követnek el, ugyanúgy köztünk járnak-kelnek, mint bárki más. Ezek olyan emberek, akik semmitől sem riadnak vissza, hogy megkapják, amit akarnak. És bizonyára találkoztál már te is néhány effélével.

De vajon tényleg körülvesznek bennünket?

A Pszichopatákkal körülvéve címet gondos megfontolás után választottam, mivel sokkal több pszichopata van, mint azt a legtöbb ember gondolná. Szeretném megmutatni, hogyan lehet felismerni a mesteri manipulátort, és remélem, rájössz, mit tehetsz, hogy megvédd magad, ha egy ilyen emberrel kerülsz kapcsolatba.

Milyen következmények lehetnek?

Az a fiatalember ott azon az előadáson – nos, a furcsa viselkedése hónapokig nem hagyott nyugodni. Bámuló szemek, mesterkélt mosoly. Minden olyan furcsa volt. Mi történt vele? Nemrég kaptam meg a választ. Különböző okok miatt a közelmúltban visszalátogattam arra az egyetemre. Felkerestem annak a tanszéknek a vezetőjét, ahol előadást tartottam, és a fiatalemberről érdeklődtem. Ki volt ő? Mit tudna nekem a tanszékvezető mondani róla? Válasza egészen megdöbbentett.

A fiatalembert rajtakapták, hogy mintegy félmilliót sikkasztott a kutatási pénzekből, mire a tanszékvezető végül feljelentette a rendőrségen. De addig még teherbe ejtett két nőt az intézetben. Egyiküket szexuális zaklatással vádolta és kirúgatta, a másik pedig öngyilkosságot kísérelt meg, miután napvilágra került a viszonyuk (a nő már évek óta házas volt). Két munkatárs betegszabadságon volt kiégés miatt, miután a fiatalember megpróbálta őket megfúrni, illetve általános zűrzavart keltett a munkacsoportban. A csoportvezető lemondott, teljes káosz uralkodott. Senki sem tudta, hogy mit kell tennie, a céljaikat elfelejtették, a csoport szétesőben volt.

De a fiatalember megtanult mosolyogni. Megtanulta, hogyan legyen az a kedves srác, akit mindenki szeret. Majdnem két évig képes is volt játszani ezt a szerepet, mire végre kirúgták. Senki sem gyanakodott rá. Neki mindig mindenre volt magyarázata. És persze mindig mindenért valaki más volt a hibás.

A tanszékvezető remegő hangon elmondta, hogy a fiatalembert szabadon engedték, miután sikeresen meggyőzte a rendőrséget és az ügyészt is arról, hogy a tanszékvezető megbízásából követte el a pénzügyi csalást. Maga a tanszékvezető – aki akkor már harmincnyolc éve volt a kérdéses egyetemen – csak éppenhogy úszta meg a vádemelést. A pénz persze eltűnt, a bizonyítékok pedig annyira homályosak voltak, hogy a valódi csaló ellen semmit sem lehetett tenni. Megkérdeztem, hová tűnt a fiatalember. A tanszékvezető elmondta, hogy éppen új állást kapott egy informatikai cégnél. Most egy nagyberuházás projektmenedzsere volt: őbelé helyezték a reményt, hogy hamarosan új magasságokba emeli a céget.

Kiderült hát, hogy a fiatalember valóban megtanulta, hogyan lehet a legjobban kihasználni ezt a tudást.

Amikor a tanszékvezető befejezte a történetét, könnyek peregtek az arcán. Szörnyű látvány volt.

Ha tehettem volna, elemeztem volna ezt a fiatalembert. Mit mutatott volna az elemzés? Őszintén szólva – magam sem tudom.

A legfélelmetesebb dolog azonban az, hogy még mindig szabadon jár-kel. És ha összefutsz vele, jobb, ha tudod, hogyan viselkedj. Mert ha kiszimatolja a gyenge pontjaidat, akkor minden lehetséges gombot meg fog nyomni, hogy tönkretegyen téged. Nem azért, mert gyűlöl vagy mert bármiféle személyes indítéka volna rá. Hanem mert a pszichopaták ezt teszik: elveszik tőled, amit akarnak. Méghozzá minden lehetséges módon. A következmények pedig a legkevésbé sem érdeklik őket.

Elcsábítanak és becsapnak. Hazudnak és manipulálnak, lopnak és élősködnek. És energiát nyernek abból, hogy elpusztítanak másokat. Ez a fő üzemanyaguk.

Túlzás? Egyáltalán nem. Ha elolvasod ezt a könyvet, lehet, hogy éjszaka nehezen fogsz tudni aludni. Ha így van, előre is elnézést kérek.

Elmagyarázom, hogyan lehet felismerni a pszichopatákat, és hogyan lehet felismerni a pszichopata vonásokkal rendelkező embereket. Azt is megmutatom továbbá, hogy mit lehet tenni ellenük.

Még egy könyv a pszichopatákról?

Az Idiótákkal körülvéve című könyvem megjelenése óta Európa-szerte előadásokat tartok a témában. A könyv rávilágított néhány olyan dologra, amit én magam talán természetesnek vettem. Az emberek különbözőek. Hát persze, ezt már eddig is tudtuk. De mennyire és miben különböznek?

A színrendszer, a William Moulton Marston által megalkotott DISA-nyelv sok mindent megmagyaráz az emberek működéséről. De, ahogy korábban említettem, nem magyaráz meg mindent. Marston volt például az első jelentős pszichológus, aki egészséges emberekkel végezte a kutatásait. Jung és Freud is főleg elmebetegekkel foglalkozott.

Vajon mindenkit be lehet sorolni a DISA-rendszerbe? Nem, igazság szerint nem. Csak mentálisan stabil embereken működnek ezek a kategóriák. Ha van valamilyen diagnózisod, például borderline, súlyos autizmus, skizofrénia vagy hasonló, akkor egyszerűen nem működik a dolog. Mint ahogy a pszichopátia esetében sem.

Hány pszichopata is van voltaképpen?

De várjunk csak, mondod most talán. Hiszen a pszichopaták olyan kevesen vannak, hogy aligha érdemes foglalkozni velük. A népesség néhány százalékánál többet nem tehetnek ki. Értem, mire gondolsz. De több pszichopata van, mint gondolnád. A legújabb tudományos eredmények szerint a népesség kettő–négy százalékát teszik ki. Ez többszöröse a kizárólag piros viselkedésmintájú emberek számának. Ők ugyanis a népességnek csak körülbelül fél százalékát teszik ki, mégis jó néhány oldalt szenteltem nekik a legutóbbi könyvemben.

Gondolj bele: ha te egy juhtenyésztő lennél ezer juhval, és azt hallanád, hogy két farkas ólálkodik a környéken – melyikről szeretnél többet tudni? A juhokról vagy a farkasokról? Persze hogy a farkasokról. Még ha nincsenek is sokan, és még ha nem ölnek is meg minden juhot, akivel találkoznak, azért jó tisztában lenni azzal, hogyan működik egy farkas. Mert ha a farkas egyszer úgy dönt, hogy lecsap, már túl késő. Elveszi azokat a juhokat, amelyeket el akar venni.

Sőt, ha pszichopatákról van szó, akkor beszélnünk kell a mellékhatásokról is, amelyeket a környezetükre gyakorolnak. Rengeteg embert érint a viselkedésük. A pszichopata módszerek hatása ugyanis csak ritkán marad meg egy szűk körön belül. Az általuk okozott károk messzemenő következményekkel járnak: mindig sok embert magukkal rántanak.

Arról szól ez a könyv, hogy hogyan védekezhetsz e viselkedés ellen. Marston négyszínrendszerét használva mutatom be, hogy az egyes személyiségtípusok erősségei és gyengeségei hogyan játszhatnak egy rosszindulatú pszichopata kezére. Ő ezeket ellened fogja fordítani. Ez az egyik oka annak, hogy a terápia miért nem működik a pszichopatáknál. Hiszen őket nem lehet meggyógyítani.

A könyvben áttekintem a négy színnel kapcsolatos legfontosabb tudományos megállapításokat. Azért teszem ezt, hogy amennyiben nem olvastad az Idiótákkal körülvéve című könyvet, akkor jobban megértsd a könyvben használt nyelvezetet és példákat. Ha már olvastad az előző könyvemet, és úgy gondolod, hogy száz százalékig ismered a rendszert – légy türelemmel. Ne feledd: az ismétlés a tudás anyja.

A hazugság annál jobb, minél közelebb áll az igazsághoz; és maga az igazság, amikor felhasználható, a legjobb hazugság.

ISAAC ASIMOV

Egy példa a pszichopátiára

A mindennapi pszichopátiára hozott legelső példám egy olyan eset, amelyet teljes mértékben én magam éltem át. Több könyvet is írtam, és az első thrillerem megjelenése után e-mailben megkeresett egy fiatal nő, aki maga is író akart lenni. Olvasta a könyvemet – mondta –, fantasztikus volt, tudnék-e neki segíteni a továbbiakban? Abszolút egyszerű az elképzelésem arról, hogyan bánok az olvasóimmal. Nagyon örülök minden kapcsolatfelvételnek azokkal, akik olvasták a könyveimet, és szívesen veszem, ha például ezzel a könyvvel kapcsolatos megjegyzéseiddel kapcsolatba lépsz velem. De általában nem szoktam egynél több választ adni. Nem vagyok abban a helyzetben, hogy hosszabb párbeszédeket folytassak, méghozzá azon egyszerű oknál fogva, hogy heti hat napot dolgozom. Elküldtem neki e-mailben valamiféle szokványos választ, és a továbbiakban nem sokat foglalkoztam a dologgal. De ez a nő folyton visszatért, és a hangneme minden egyes elmaradt válaszommal egyre agresszívabbá vált.

Valamivel később az akkori élettársam kapott egy e-mailt, amelyben az állt, hogy ez a fiatal nő – ezúttal teljesen más néven – viszonyt folytat velem, és hogy össze fogunk házasodni. Az élettársamat és engem is igencsak felzaklatott a levél, ami ráadásul egy egész sor súlyos vádat is felsorakoztatott ellenem. Például hogy úgy száz fiatal nővel volt viszonyom, és hogy ezek közül legalább húszat teherbe is ejtettem. (Ez végül rendőrségi feljelentéshez vezetett, és a rendőrség csodálkozva kérdezte, hogy egyáltalán mikor volt így időm dolgozni.) Volt még sok más is ebből az őrületből, de nem tudok leírni mindent. Összesen körülbelül ötven e-mailt kapott a párom, változó tartalommal, de mindig ugyanarról a témáról.

Mindezzel egy időben én is kaptam hosszú és aprólékosan kidolgozott szerelmes leveleket ugyanattól a fiatal nőtől. Mérhetetlenül hiányzom neki, írta panaszos hangon. Vágyott arra, hogy újra lásson. Nem kellene mégiscsak megnéznünk azt a lakást Stockholm központjában? Akkoriban teljesen nyitott volt a Facebook-profilom, úgyhogy azon keresztül rengeteg információt gyűjtött össze rólam és a magánéletemről, ami miatt néhány dolog, amit írt, elég hihetőnek tűnt. (Figyelmeztetés: nem tudhatod, ki látja, mit csinálsz az interneten, és mit tehetnek ezzel az információval.)

Ez az egész körülbelül hat hónapig tartott, mire a rendőrségnek végül sikerült megállítania a nőt. Az egész dolog színtiszta zaklatás volt. A közösségi média segítségével a nőnek sikerült elég sok bajt okoznia nekem, többek között számos írótársam körében. Az egész dolog kínos és szörnyű volt számomra – és közben sokáig még azt sem tudtam, hogy pontosan ki is ez a nő.

Pszichiátriai eset, gondolod most. Egy átlagos őrült. Sok ilyen szaladgál odakint.

És talán tényleg. De a minta ott volt. A rendőrségi nyomozás során kiderült, hogy a nő már legalább egyszer megtette ugyanezt. Akkor is egy nála jóval idősebb férfival, aki szintén író volt, és nálam jóval népszerűbb. A férfit olyan rosszul érintette az egész, hogy otthagyta a rendes munkáját. Többször beszéltem vele, hogy megértsem a helyzetet, de egyikünk sem tudott rájönni, hogy valójában mit akarhat ez a nő. Leszámítva talán azt, hogy valamiféle bosszút akart állni, amiért nem segítettem neki valóra váltani az írói álmait.

Lisbet Duvringe és Mike Florette írja a Kvinnliga psykopater (Női pszichopaták) című könyvében: „A bosszú íze édes, és ők (a pszichopaták) örömüket lelik a pusztításban, élvezik azt. Úgy tűnik, különösen a női pszichopaták keresik élvezettel az érzelmi bosszút, a szociális agressziót, méghozzá olyan pletykák formájában, amelyek manipulatív, bizonytalan és fenyegető kapcsolatokat teremtenek. Ez a romboló bosszú egy olyan fajtája, amely kevésbé látható, mint a fizikai erőszak, és éppen ezért nehezebb azonosítani.”

Pontosan tudom, milyen érzés egy efféle viselkedés áldozatává válni. A rendőrség bevitte kihallgatásra a fiatal nőt, és ezzel mindenfajta zaklatás mintegy varázsütésre megszűnt. Furcsa, nem? Ráadásul ő maga is rá tudott mutatni más lehetséges bűnösökre. Ez az, ami megerősít abban a meggyőződésemben, hogy a nő nem volt elmebeteg. Ha lett volna diagnózisa, valamilyen személyiségzavara, nem lett volna képes ilyen hirtelen leállni ezzel a zaklatással. De ő mindvégig tökéletesen tudatában volt annak, hogy mit csinál. A lába alatt azonban egyszerre csak forró lett a talaj, mire abbahagyta a kampányát, és valószínűleg új vadászterületre vonult, ahol folytatni tudta perverz viselkedését.

A rendőrök azt mondták, hogy még soha nem találkoztak ilyen hiteles hazudozóval. Úgy tűnt, mintha a nő maga is elhitte volna a saját szavait. Bár technikai bizonyítékot tudtak szolgáltatni arra, hogy ő állt a zaklatásom mögött (átkutatták a számítógépeit, és mindent megtaláltak, amire szükségük volt), ő mindent tagadott. És ezzel még nem volt vége. Hatékony ellentüzet indított olyan módon, hogy feljelentett engem jogtalan fenyegetés miatt. A történet ezen új verziójában én voltam az, aki zaklatta őt. Azzal vádolt, hogy halálosan megfenyegettem, hogy hivatásos gyilkosokat béreltem fel, akikkel valami bizarr okból kapcsolatban álltam. Enyhén szólva súlyos vádak ezek. Az egyetlen dolog, ami megmentett attól, hogy kapcsolatba hozzanak ezzel ez emberrel, az volt, hogy könnyen be tudtam bizonyítani, hogy abszolút nem ott voltam, ahol állítása szerint a kis találkozóinkat tartottuk.

A minta ott volt. Ez volt ennek a pszichopatának a módszere arra, hogy tönkretegye az életemet és az írói karrieremet. Azt hiszem, ez volt a bosszúja azért, mert nem voltam hajlandó tárgyalni vele az írói munkájáról. De nem jött be. Amit valóban sikerült tönkretennie, az a kapcsolatom volt. Azt ugyanis ez az egész hercehurca annyira megviselte, hogy végül különváltak útjaink. Addigra az akkori élettársamban már tisztán paranoid hajlamok alakultak ki. Mindennap órákat töltött a közösségi média felületein, figyelve ennek a nőnek a tevékenységét. Bármit mondtam neki, hatástalan volt.

A szóban forgó fiatal nő vígan élte tovább az életét, boldogan szórakozott egy férfival egy vitorláson. Értesüléseim szerint ezt lehetett látni a Facebookon. Úgy tűnt, hogy a nő egyáltalán nem szenved, míg a párom betegesen féltékeny volt, és mindentől – még a gyerekeimtől is – elszigetelt engem, hogy ilyesmi ne fordulhasson elő még egyszer. Amikor már a cipőboltban sem tudtam köszönni az eladóknak, vagy beszélni a pincérnővel, amikor egy étteremben vacsoráztunk anélkül, hogy keresztkérdések egész zuhatagát ne záporoztatta volna rám, rájöttem, hogy mindennek vége. És mindezt úgy, hogy a való életben ezzel a zaklatóval még csak nem is találkoztam.

Hány embert érintett?

Hány ember életét sikerült ennek a pszichopatának tönkretennie? Számoljuk ki. Nyilván az enyémet. A két gyermekemét. Az élettársamét. Az ő három gyerekét. Az apámét és a beteges anyámét. A nővéremét és az egész családjáét. A kollégáim életét annál a vállalatnál, ahol az események idején dolgoztam. Mindazokét, akiket a barátaimnak tekintettem.

Egy pszichopata – talán ötven áldozat. Egy az ötvenre. Az két százalék. Ennyi.

Nem azért mondtam el ezt a történetet, hogy szánalmat ébresszek. Túl vagyok már rajta. De meg akarom mutatni, hogy bárkiből lehet áldozat. Egyikünk sem immunis az ilyen viselkedésre, és persze most már sokkal gyanakvóbb vagyok azokkal az emberekkel szemben, akikkel találkozom. Remélhetőleg nem látszik ez túlságosan, de tudom, hogy száz emberre jut kettő–négy pszichopata. Úgyhogy most már jobban odafigyelek az efféle furcsa viselkedésekre.

De bármennyire szörnyű volt is a fenti történet számomra és a szeretteim számára, ez semmi ahhoz képest, ami még történik ebben a világban, mert a pszichopaták gyakran messzire mennek, hogy megszerezzék a hatalmat.

Szeretnéd tudni, hogy az eszkimók hogyan bántak el a pszichopatáikkal? Néha, amikor a férfiak vadászni mentek a tengerre, egyikük betegnek vagy sérültnek tettette magát. Így aztán ő nem tudott a többiekkel tartani, és a szárazföldön maradt. Amikor a vadászok három hónap múlva visszatértek, a falu leégett, és az összes nő gyermeket várt.

Mit tettek az eszkimók a bűnössel? Rárakták egy jégtáblára.

Azok, akik elég őrültek ahhoz, hogy azt higgyék, hogy uralni tudják a világot, mindig azok, akik ezt valóban meg is teszik.

STEFAN MOLYNEUX

A sokkal rosszabb példa…

Ha azt mondom, Adolf Hitler – mit mondasz?

Hitler elindított egy világégést, amely végül mintegy hatvanmillió ember halálát okozta. Vedd még ehhez hozzá az összes többi szenvedést, amely emberek százmillióit érintette szerte a világon. Az anyagi veszteségeket valószínűleg fel sem lehet becsülni. Képzeljük el, mi lett volna, ha azt a számtalan milliárdot inkább jóra fordítják!

Ha azt mondanám, hogy Hitler egy vérbeli pszichopata volt, vajon vitatkoznál velem? Valószínűleg nem. Ösztönösen érezzük a zsigereinkben, hogy micsoda őrült lehetett. És valószínűleg te is gondoltál már arra, amire én: miért nem ébredt rá senki, hogy mekkora őrült ez az ember? Miért nem állították meg időben? Hogyan hagyhatta egész Németország, hogy megtegye, amit tett? Miért nem akadályozta meg senki a tetteit?

Ez bizony mind jó kérdés. A válasz pedig az, hogy a pszichopaták ügyesek abban, hogy megtévesszék a környezetüket.

De tisztán tudományosan nézve – honnan tudjuk, hogy Hitler pszichopata volt? Kevin Dutton kutató, a The good psychopath’s guide to success (A jó pszichopata útmutatója a sikerhez) című könyv szerzője egy személyiségteszt segítségével diagnosztizálta a pszichopátiát felnőtteknél. A teszt neve PPI-R (Psychopath Personality Inventory – Revised), és eredetileg Scott Lilienfeld és Brian Andrews fejlesztette ki, hogy a nem bűnözői populációkban felmérjen bizonyos tulajdonságokat.

A szándéka az volt, hogy átfogó képet adjon a pszichopata személyiségvonásokról, tekintet nélkül az antiszociális vagy bűnözői magatartásra. A teszt tartalmaz olyan módszereket is, amelyekkel a vezetői vagy az általános felelőtlen viselkedésben mutatkozó rendellenességeket lehet felfedezni.

A PPI-R teszt nyolc specifikus tényezőt emel ki:

Machiavellista személyiség, azaz az empátia hiánya jellemzi, valamint távolságtartó másokkal szemben a saját célok elérése érdekében.

Szociális alkalmazkodás, mások elbűvölésének és megtévesztésének képessége.

Az empátia hiánya, azaz az érzelmek, a bűntudat vagy a mások érzéseire való tekintet nyilvánvaló hiánya.

Az előrelátás gondtalan hiánya, azaz nehézség az előre tervezés, valamint az egyes cselekedetek következményeinek mérlegelése tekintetében.

Félelemmentesség, azaz a kockázatos viselkedésre való hajlam, továbbá ennek gyakori következménye, a félelem hiánya.

Felelőtlen viselkedés, azaz annak képtelensége, hogy felelősséget vállaljon saját tetteiért, ehelyett másokat hibáztat, vagy racionalizálja saját deviáns viselkedését.

Deviáns és impulzív viselkedés, a társadalmi normák és a társadalmilag elfogadható viselkedés tiszteletének hiánya.

Immunitás a stresszel szemben, azaz nem reagál traumatikus vagy más módon stresszt kiváltó eseményekre.

Mindezeket az elemeket aztán alkategóriákra osztották, és sajátos módon csoportosították őket, hogy ezáltal egyfajta értelmezhető modell jöjjön létre. Ez a két kategória a félelem nélküli dominancia és az énközpontú impulzivitás. A Hitlerről ténylegesen rendelkezésre álló kiterjedt történelmi anyag tanulmányozása után Dutton képes volt Hitlert az erős pszichopata vonásokkal rendelkező személyek listáján magasra helyezni. Tulajdonképpen nem vagyunk nagyon meglepve, nem igaz? Hitler azonban nem került annyira magasra a listán, mint Szaddám Huszein vagy Idi Amin. Vagy, ami azt illeti, VIII. Henrik. A teljes tanulmányt, mely a What psychopaths and politicians have in common címet viseli, az American Scientific Mind című amerikai tudományos folyóirat 2016. szeptember–októberi számában olvashatod el.

Akkor tehát csak diktátorok és zsarnokok?

Igazán érdekessé azonban akkor válik a dolog, amikor Dutton ugyanezeket az eszközöket más híres történelmi vezetőkre is alkalmazza, és megvizsgálja, hogyan működtek együtt a környezetükkel. Különösen érdekes, hogyan hozták meg döntéseiket, mindig tudatában lévén annak, hogy ezek a döntések hogyan hatnak majd más emberekre. Dutton meglepő módon szinte ugyanolyan magasra tudta tenni Hitler nemezisét, mint Winston Churchillét. És majdnem ugyanilyen magasra helyezi Dutton a 2016-os amerikai elnökválasztás két elnökjelöltjét: Donald Trumpot és Hillary Clintont.

Ha már az amerikai elnököknél tartunk (elvégre éppen ez a hivatal igen nagy hatással van a világ többi részére), még egy lista is készült arról, hogy melyikükön mutatkozik a legtöbb pszichopata vonás. Dutton olyan emberekkel készített interjút, akik az egyes elnökök szakértőinek számítanak, például történészekkel és kutatókkal, valamint számos olyan emberrel, akik ténylegesen együtt dolgoztak élő elnökökkel. Nem akarok túlságosan szakszerűen fogalmazni: a lényeg annyi, hogy az egyes elnökök milyen „pontszámokat” érnek el a félelem nélküli dominancia és az énközpontú impulzivitás kombinált területein.

A győztesek… a legbájosabb fickók?

Dutton listájának élén… John F. Kennedy áll. A második Bill Clinton. Őket kettejüket szimpatikus, együttérző és megnyerő személyiségekként tartják számon; jó szónokok, és képesek elnyerni az emberek bizalmát. Általában véve kedves fickók, de azért másféle tevékenységeik is akadtak. A dokumentált promiszkuitás az egyik ilyen. Néhány fokkal lejjebb a listán Roosevelt, George W. Bush, Nixon és Lyndon B. Johnson áll. Néhány példa olyan elnökökre, akikről úgy tűnik, hogy egyáltalán nem rendelkeztek pszichopata vonásokkal: Jimmy Carter, George Washington, Abraham Lincoln, Harry S. Truman és igazából a legtöbb elnök.

E könyv megírásának idején, a Dutton még nem adott ki értékelést Barack Obamáról.

Furcsának tűnhet, hogy népszerű és sikeres elnökök hogyan juthatnak ilyen magasra egy ennyire komoly felmérésben, de miután elolvastad ezt a könyvet, alighanem meg fogod érteni, hogyan kerültek oda.

Miért érdemes elolvasni a Pszichopatákkal körülvéve című könyvet?

Ezzel a könyvvel nem az a célom, hogy megijesszelek, vagy éppen bizalmatlanná tegyelek más emberek iránt – épp ellenkezőleg. Azt szeretném, ha megtanulnád, kiben bízhatsz, és kiket vezérelhetnek más célok, mint amiket adott esetben elmondanak neked. Akár egy vállalat vezetője vagy, aki új ügyvezető-helyettest keres, akár egy nő, aki úgy érzi, hogy végre találkozott az igazival, akár egy olyan felnőtt, aki még mindig nem érti, miért van görcsben a gyomra minden alkalommal, amikor az anyukájával találkozik – ez a könyv segít kideríteni, ki az igazi, és ki nem. A körülötted lévő emberekhez való egészséges viszonyulás jobb, mint bármi, ami kapcsolati, érzelmi, önbizalmi és pénzügyi katasztrófához vezethet. Az az ember, akit sok pszichopata meggyötört már, elveszíti az életörömét. Feladják és lelkileg elsorvadnak, vagy szélsőséges esetben el is dobják maguktól az életet.

Nézzük meg, miről is van szó! Na kapaszkodj, indulunk.

1. FEJEZET

KI IS TULAJDONKÉPPEN A PSZICHOPATA?

Soha nem bátorítom a csalást és a hamisságot, különösen akkor, ha rossz az emlékezőtehetséged, mert ez a legrosszabb ellenség, akivel egy ember rendelkezhet. Az igazság ugyanis a legigazabb barátod, bármilyenek is legyenek is a körülmények.

ABRAHAM LINCOLN

A pszichopata kifejezést az 1960-as években kezdték szélesebb körben használni, bár az első könyvet a témában még 1941-ben írták. Hervey Cleckley The Mask of Sanity (Az egészség álarca) című művét azóta nagyjából folyamatosan újra meg újra kiadják. Magát a pszichopata kifejezést évtizedek óta használják úton-útfélen, és nem akarok a szükségesnél több szót szánni arra, hogy megmagyarázzam, miért. Meg kell állapítanom, hogy a kifejezést széles körben használják, és néha helytelenül. Sokan egyszerűen csak hülye pszichopatának nevezik azokat az embereket, akiket nem kedvelnek, de ezzel azért igencsak leegyszerűsítjük a problémát. Ez sajnos azt is jelenti, hogy a pszichopata kifejezés felhígult, és néha elfelejtjük, hogy a pszichopaták valóban léteznek. Egyébként az 1970-es években Svédországban magát a pszichopata szót is megbélyegzőnek tartották, ezért a különös mértékben ápolásra szoruló kifejezést választották helyette. Ez, mint később be fogom mutatni, teljes őrültség volt, ezért az 1980-as években visszatértek az eredeti „pszichopata” megnevezésre. Folyamatosan történnek kísérletek modernebb eufemizmusok használatára, de veszélyes lenne megpróbálni ezt a viselkedést valami olyan szó vagy kifejezés mögé rejteni, amelyet igazából senki sem ért. Én magam a „pszichopaták” kifejezés használata mellett döntöttem.

Semmi kétség, a pszichopaták veszélyt jelentenek a környezetükben mindenki másra, sőt a társadalom egészére. Ennek oka az, hogy ők egyfajta pónibőrbe bújt farkasok (a báránybőrbe bújt farkas is egy kicsit elcsépelt már, nem?).

Létezik egy ellenőrző lista, amelyet a téma egyik legelismertebb kutatója dolgozott ki. A kanadai Robert D. Hare az 1960-as évek óta foglalkozik a kérdéssel, és vitathatatlanul ő az egyik vezető szakértő. Közel ötven éve járja a világot, és előadásokat tart a pszichopatákról. Álláspontja egyértelmű: pszichopaták léteznek, és sokkal többen vannak, mint azt a legtöbb ember gondolná.

De vajon ez tényleg olyan nagy probléma?

A pszichopátia legalább olyan gyakori, mint mondjuk a skizofrénia. A különbség az, hogy a pszichopaták sokkalta rosszabb dolgokat művelnek, mint a skizofréniás betegek. A pszichopaták viselkedésének következményei messzemenőek. Véleményem szerint ők felelősek a kockázatos üzleti vállalkozások, a házasságszédelgés, a csalás és a szélhámosság, a lopás és a bandabűnözés, valamint a kábítószer-kereskedelem számtalan megnyilvánulásáért. De rengeteg szenvedés is a rovásukra írható egy sor borzalmas dolog következményeként, mint amilyenek az erőszakos háborúk, gyilkosság és bántalmazás, nemi erőszak, pedofília, gyermekbántalmazás, kínzás és rabszolgaság.

Továbbá személyes meggyőződésem, hogy a világ minden részén, számos ország kormányában a vezetés legfelsőbb szintjén sok pszichopata van. Semmi kétség, magasan a katonai ranglétrán is. A pszichopaták számára a státusz és a hatalom a legfontosabb, és ha a csúcsra juthatsz, miért ne tennél rá kísérletet?

A pszichopaták túlnyomó többsége nem követ el nyíltan bűncselekményeket, közöttünk élnek, mint mindenki más, csak éppen a normalitás álarca mögött. És akkor még nem is beszéltünk azokról, akik emberek millióival hitetik el, hogy magasabb rendű lényekkel állnak közvetlen kapcsolatban, akik mindannyiunkat megbüntetnek, ha nem engedelmeskedünk a kérdéses hírnöknek. Csak képzeld el azt a rengeteg embert, akik a múltban arra kényszerítettek másokat, hogy élve temessék el gyermekeiket a házuk alá, hogy megbékítsék az isteneket. Ha ez nem manipuláció, akkor nem tudom, mi az.

Alufóliasapka! – kiáltja erre talán egy olvasó. Kezdesz úgy beszélni, mint egy összeesküvés-elméleti szakember. Értem, mire gondolsz, de tarts velem, és nézzük meg, mit gondolsz majd a kérdésről úgy száz oldal múlva.

Ha eddig nem sokat gondolkodtál a pszichopaták fogalmán, akkor valószínűleg eltöprengsz majd. Létezik ennyi ember ilyen megtévesztő viselkedéssel? Lehetséges ez? Másrészt viszont megmagyaráz néhány más dolgot is, amin valószínűleg már elgondolkodtál. Nem csoda, hogy a világ úgy néz ki, ahogyan kinéz!

Nézz csak körül! Régen éltünk már ilyen zavaros időket.

Hare pszichopátiatesztje, felülvizsgált verzió, PCL-R 2016

1. Bőbeszédű/felszínesen megnyerő

2. Grandiozitás

3. A megbánás és bűntudat hiánya

4. Az empátia hiánya

5. Beteges hazudozó

6. Megtévesztő/manipulatív

7. Sekélyes érzelmi élet

8. Impulzív

9. A viselkedés feletti kontroll hiánya

10. Izgalomigény/könnyen elunja magát

11. Felelőtlen

12. Korai viselkedési problémák

13. Antiszociális viselkedés felnőttkorban

14. Élősködő életmód

15. Promiszkuitás

16. A hosszú távú célok hiánya

17. Nem vállal felelősséget a tetteiért

18. Fiatalkori bűnözés

19. A feltételes szabadlábra helyezés megszegése

20. Bűnügyi sokoldalúság

Azok számára, akik mindent meg akarnak tanulni erről a fajta személyiségzavarról, rengeteg olvasnivaló áll rendelkezésre, éppen ezért a könyv végén egy irodalomjegyzéket is mellékeltem arra az esetre, ha mélyebben el akarsz merülni a témában. Azt szeretném elérni, hogy elegendő ismeretet adjak neked ahhoz, hogy képes legyél rájönni, mikor kerülsz kapcsolatba egy – egy vagy több – pszichopata vonással rendelkező emberrel, és mindenekelőtt átadjam azt a tudást, ami ahhoz szükséges, hogy megvédd magad.

Még ha nem is vagy bárány vagy akár póni, azon a napon, amikor a farkasok betörnek a legelőre, reálisan kell látnod az esélyeidet arra, hogyan tudod az egészet sérülés nélkül megúszni. Bármilyen drámaian hangzik is, a pszichopaták tevékenysége nap mint nap egyetlen céllal zajlik – hogy minden előnyt megszerezzenek maguknak.

Íme néhány rövid példa arra, hogy a pszichopátiateszt egyes pontjai mit is jelentenek valójában.

1. Bőbeszédű/felszínesen megnyerő

A pszichopata általában elképesztő szókinccsel rendelkezik. Sokan közülük roppant gyorsan beszélnek, és bizony nem mindig tudsz lépést tartani a gondolataikkal. Bájosan viselkednek, sokat mosolyognak, bókolnak, és szinte nevetségesen könnyen népszerűvé teszik magukat azzal, hogy hízelegnek mindenkinek. Bár amit mondanak, az gyakran teljesen logikátlan és összefüggéstelen, mégis elhitetik velünk, hogy igaz.

2. Grandiozitás

Magát a többiek fölött állónak tartja. Ő méltóbb, jobban megérdemli a sikert az életben, mint bárki más. Sok pszichopata klasszikus narcisztikus, vagyis az egyetlen dolog, amit szeretnek, az saját maguk. Olyan könnyen tudnak dicsekedni valós vagy vélt sikereikkel, mint egy csésze kávét rendelni. Azt is hiszik, hogy joguk van minden törvény felett állni – kivéve a sajátjukat.

3. A megbánás és bűntudat hiánya

A pszichopata alapvetően képtelen bűntudatot érezni. Tud bűntudatot színlelni, amikor az a céljainak megfelel, de ez soha nincsen összhangban a tetteivel. Az, hogy másoknak fájdalmat okoznak, nem zavarja őket. Nem számít, hogy a legnagyobb ellenségükről vagy a saját utódaikról van-e szó. Csak ők maguk számítanak.

4. Az empátia hiánya

A pszichopata tudja, hogy érzel valamit, de nem érdekli, hogy mi az. Lehet, hogy ránéz egy súlyosan sérült emberre, és azt gondolja: hm, ez érdekes. De ez nem érdekli őt, és a legtöbb pszichopata számára ez így pontosan meg is felel. Büszkék arra, hogy nem rendelkeznek az empátia nevű „személyiségzavarral”, mert így sokkal könnyebb bántalmazni vagy megtéveszteni.

5. Beteges hazudozó

A hazugság olyan számára, mint a légzés. Egyáltalán nem igényel erőfeszítést. Ha egy pszichopatát hazugságon kapnak, a legkevésbé sem jön zavarba. Szemrebbenés nélkül közli, hogy ő ilyesmit sosem mondott. Csak egy félreértés volt. Még akkor is hazudnak, ha semmi okuk nincs rá. Ugyanis roppant szórakoztató dolog másokat becsapni.

6. Megtévesztő/manipulatív

A pszichopata hátborzongatóan egyszerűen olvas az emberek gyengeségeiben. Rekordidő alatt képes az áldozata ellen fordítani ezeket a gyengeségeket annak érdekében, hogy megtévessze és becsapja őt. Mások eltiprása a természetéhez tartozik. Teljesen közömbös mások érzései iránt, ami profi manipulátorrá teszi. Mivel viszonylag kevéssé törődik a lebukás következményeivel, hatalmas kockázatokat vállal, és olyan szemtelenül viselkedik, hogy nehéz róla elhinni, hogy becsap minket.

7. Sekélyes érzelmi élet

Érzelmei nem igazán vannak. Nincs félelem, nincs rémület, nincs aggodalom, nincs megbánás – semmi. Az érzelmi szegénysége totális. Emiatt ugyanakkor a legkevésbé sem kell őt sajnálnunk, hiszen általában roppantul örül annak, hogy nem sokat kell éreznie olyankor, amikor csal és félrevezet másokat. De vigyázat: a pszichopata mindennemű nehézség nélkül eljátssza ezeket az érzéseket.

8. Impulzív

A pillanatnak él. Nem tervez a jövőre. Nem tölt időt az előnyök és hátrányok mérlegelésével. Az ő világában nem léteznek hatásvizsgálatok, ami viszont sebezhetővé teszi őket. Egy normális ember talán megérti, mi történik, ha valakit megver az utcán, de egy pszichopata nem így gondolkodik. És a legrosszabb impulzuskontrollal rendelkezők valóban börtönben is ülnek.

9. A viselkedés feletti kontroll hiánya

Annak ellenére, hogy szörnyű bántalmazásokat követ el a környezetükben élőkkel szemben, ő maga is nagyon könnyen megsértődik. A legapróbb elszólás vagy provokációnak vélt megjegyzés is erőszakos dühkitörést válthat ki nála. Ha a pszichopata erőszakos, akkor odacsap, ellenkező esetben verbális tűzokádás lesz osztályrésze annak, aki véletlenül rosszkor találta kinyitni a száját. A furcsa az, hogy a düh egyetlen pillanat alatt képes elpárologni. Mintha lenne egy ki-be kapcsoló gomb.

10. Izgalomigény/könnyen elunja magát

Szüksége van a dopaminlöketére. Az izgalom és a feszültség nagyszerű dolgok. Ha maga valamiért éppen nem tud őrült dolgokat művelni, akkor megpróbál másokat rávenni erre. Míg mi, többiek idegesek leszünk, ha meglátunk egy rendőrautót, és azonnal vetünk egy pillantást a sebességmérőre, addig a pszichopata nagy valószínűséggel elkezd kihívóan viselkedni a rendőrök orra előtt. Mindezt az izgalom kedvéért.

11. Felelőtlen

Soha semmiért nem vállal felelősséget. Adósságok törlesztése, gyerektartás fizetése, alkalmi szex közbeni védekezés – a pszichopata mindezek felett áll. Nem törődik semmivel, és a felelőtlenségét bizony gyakran meg is ússza, mert a világ tele van olyanokkal, akik felelősséget vállalnak. Az igazi pszichopata még a saját gyerekeiért sem vállal felelősséget, még akkor sem, ha azt állítja, hogy szereti őket. Könnyen lehet, hogy nagyon hosszú időre képes őket magukra hagyni élelem és víz nélkül.

12. Korai viselkedési problémák

A legtöbb pszichopata már tizenkét éves kora előtt is rendellenességeket mutat. Ez az állatokkal és más gyerekekkel szembeni kegyetlenségektől kezdve a lopásig és a folyékony hazudozásig terjedhet. Nagyon korai szexuális élmények is előfordulnak, és van példa arra, hogy tizenkét évesek nemi erőszakot követnek el.