Szvoren Edina

Kérődző
Kronosz

– tíz elbeszélés –
szemelvények

© Szvoren Edina, 2024

Bartók Imre: Levél nővéremhez

„sugárfényed folttalanul ragyog”

Szigorú határidőkhöz kell alkalmazkodnom, és a munkaadóim nincsenek tekintettel a körülményeimre. Szerintük ezek egyébként sem körülmények. Anyám az ilyesmiből persze rögtön szójátékot gyártana, belülmény, mondaná – ők viszont szerencsére nem szeretik a szójátékokat. Igaz, hogy a munkaadóimat személyesen nem ismerem, leveleik hangütése alapján azonban azt mondhatom, hogy ilyen emberré szeretnék válni. Éppen ilyenné.

A garázssor homlokzatán napszítta kiáltványt tépáz, párkányomon üreges, sárga termést hömbörget a szél. Az ablakmélyedésbe húzódó fűtőtest rácsos előlapja gúnyos vicsorgással tekint a fontoskodásomra, de én állom a tekintetét.

Egy ideig minden rendben ment, olajozottan. Opciórajzokat gyártok sakkozóknak, más néven folyamattérképeket. Tisztára sepert, műanyag asztalon dolgozom, apám igazgatói tölgyasztalát két házbéli éhenkórásszal már réges-rég a pincébe vitettem. Apámtól egyébként sem őriztem meg semmit, még tekintélyesnek nevezhető örökségemről is könnyű szívvel lemondtam. Volt, amit az alagsorban működő szabadulószobának ajándékoztam el: félelmet keltő ónémet bútorokat, megzöldült karos gyertyatartót, saskörmén álló komódot. Élete utolsó évében üzemi sztrájkot szerveztem ellene.

Mivel a munkám megfeszített, hézagtalan figyelmet kíván – teljes csöndet, amilyen ma már nem is létezik –, meg kell védenem magam a külvilág hióbhírei ellen. Éhgyomorra ülök asztalhoz, hogy az emésztőnedveim zajongása se zavarjon. Muszáj átlátnom ezeket a dudvaként növekvő rajzokat. Múltam tárgyi emlékeit, szerelmi életem rekvizitumait, valamint nővérem utolsó, proßnitzi keltezésű képeslapját egy fonott kosárkába söpröm alkarom egyetlen mozdulatával, és ezekre az órákra a főbérlőm fehér, háromajtós Pax szekrényébe zárom. Ám sokkal inkább ettől a mozdulattól, mint magától a letisztázott asztal látványától – vagy akár attól, hogy egy békéről nevezett szekrény mi mindent képes magába foglalni – jön meg a munkakedvem. Mintha rombolással indulna minden. És ez így van rendjén. Anyag az, ami nem alakul át, hanem halmazállapot-változásra képtelenül felgyűlik, mint a harag salakja. Van valahol. Nyomást fejt ki a belső szerveimre.

Én vagyok az, aki dolgozik – ezt mondogatom magamnak, hogy a lehető legkoncentráltabb állapotba kerüljek. A nyomtatóból papírt veszek elő, hármat vagy négyet. Persze korántsem a papírlapok számával, sokkal inkább az alakjukkal támad gondom: ezekkel a téglalapformákkal, amelyek azt üzennék, hogy világunkon – az érzelmi útvesztőkkel, az örökül kapott háborúkkal egyetemben – a végtelen listák barkavirágzataként csüngenek a legjövedelmezőbb sakkstratégiák. Székemmel az asztallaphoz araszolok, előkeresem a legkeményebb grafitceruzát. Vonalzót és celluxot készítek a kezem ügyébe. Ekkor jön az, hogy bosszúsan felállok. Eltávolítom anyám kardigánját a fotel támlájáról, és kiviszem előbb a hálószobába, aztán – tétován, túlzásaimtól dobogó szívvel – a fürdőbe, majd fölakasztom a bánatos nyikorgással lejjebb ereszkedő fregolira.

Kézzel írok, kézzel rajzolok. Mégis, újabban rászoktam, hogy munka előtt végigfuttassak egy ellenőrző programot a nyomtatón. Szeretem hallgatni a duruzsolását. Alapjában kegyes, engedékenységre hajló emlékezetem ezt talán mégis apám üzeméből őrizte meg. A nyomtató kelepelése, szeszélyes ritmusképleteinek szabályosan ismétlődő szekvenciái – ez a kemény, csak időben feloldódó ellentmondás – reménnyel töltenek el a saját képességeimet illetően, miszerint eljövendő felemelkedésemhez majd építőkockákként használhatom a személyiségemből adódó úttorlaszokat. Mintha Kronosz ez egyszer nem öklendené ki a gyermekeit. Vagy mintha újra és újra megenné őket egy rovarzsongásba zsibbadt nyári mezőn: föleszi, kihányja, föleszi, kihányja.

Dologra, nincs idő.

Egyébként a nyomtatót főképpen anyám használja. Tőle kaptam egy évekkel ezelőtti karácsonyon, mikor még élt a féltestvérem, Renáta. Azt mondta: ha nyomtatód van, kinyílik a világ. Ahelyett azonban, hogy magának is vásárolt volna egyet, megesik, hogy három átszállással átverekszi magát a városon, és a legnagyobb hőségben, a leggusztustalanabb novemberi locspocs ellenére is beállít hozzám, csak hogy kinyomtasson magának egy családtörténeti dokumentumot, egy elfeledett századfordulós regényből merített receptet, vagy mondjuk a Lupusz Egyesület hatoldalas jelentkezési lapját, amelyet természetesen ő szövegezett, s amely a legmegbízhatóbb bakók módján szűkíti kérdései hurkát a betegtársak nyaka körül, míg végre néven nem nevezik, kik ők. Büszke ezekre a kérdőívekre. Büszke rá, hogy lupusza van… … …

Bodor Ádám: Vágy gombok után

Lelkére kötötték, hogy keresse föl a tanítót, mielőtt munkához lát, a buszpályaudvarról így egyenesen hozzá kellett indulnia. Mi másra gondolhatott: kap tőle valamit, ami a hasznára lehet. Fogojan Ilona egyébként is kedvelte a jó előre beharangozott küldeményeket.

Amint a fahídról szétnézett, s észrevette, hogy a haditemető jóformán lebeg az utcák fölött – a fatornyú templom rézsűjére tyúklábrajzolatban koptattak ösvényeket a helyiek, a rozoga ászokhíd maga pedig jókora betondúcokon áll –, el kellett ismernie, hogy a településről pontos és kimerítő leírást kapott. A hűvös idő ellenére felforrósodott vaslapok szagát árasztották a pályaudvari tájékoztatótáblák és bizonyos hivatali helyiségek kilincsei. „Én itt máris kiismerem magam”, mondta magának Fogojan Ilona. Csupán a hegyekből érkező sárszínű patak folyt az ellenkező irányba a homlokszerűen felkopaszodott partfalak között, mint amerre számításai szerint folynia kellett volna, illetve a megkékült, november végi kettős gerinc – mögötte a hósipkás Kaputan – húzódott máshol. Igaz, a nevezetes deszkabulvárt sem igen találta.

A tanító a mészlerakat közelében lakott, ahol a Nyired-tetőre induló fuvarosok szoktak gyülekezni, s ahogy mondják, napestig a terepjáróik motorját bőgetik. Kapadohányuk füstjét a leeresztett redőnyök résein fújdogálják a lakásokba, míg utasuk nem akad. Fogojan Ilona már a völgyút alsó hajlásából meglátta terepszínű dzsipjeiket. Úgy tudta, jó pénzért nemcsak a Krizsán-kereszthez vinnék őt fel, de még a hadisírok között is rodeóznak vele.

– A hosszú léptű hölgynek egy fuvar? – szólította meg odafönn a fuvarosok egyike. Fogojan Ilona nagyokat lép, mióta járni tud, és most, hogy gyanúba keverték, sincs oka kisebbet lépni.

Megmondta a nagy ajkú, magas embernek, kit keres. Hogy szemléltesse, ismeri a helyet, esernyője vasalt hegyével megzörgette a Formikáék ablakát, majd könnyű csomagját a lábfejére eresztve egykedvűen várakozott a felerészt már mákvirágszínűre mázolt kapu előtt.

– Kutya nincs – vetette utána a fuvarosok szószólója, miközben kinyílt a bádogkapu.

Formika tanító nem számított a jövetelére, nemhogy átadott volna bármit is. Magasított sarkú, áttört bőrpapucsában a lemezjátszóhoz sietett, majd ujjai közé vett egy félrehúzott hangszedővel, némán forgó bakelitet. Hallotta Fogojan Ilona már az ablak alatt, hogy csönd van ebben a házban, de azért természetesnek vette, hogy egy ilyen finoman barázdált szurokfekete korongot az embernek a két puha ujjbegye közé kell fognia, amikor vendége van. Vászonja vesztett ernyőjét a hideg kályhának támasztotta, bélelt felöltőjét a combjára vetette, leült. Az ernyőt nem eső, hanem kóbor ebek ellen tartotta magánál.

A hátsó szobákból nemsokára előkerült egy fiatalember, bizonyos Pacsu, aki a tanító ideiglenes bérlője volt. Túravezető. Erjedt dolgok szaga terjengett az összenyitott lakószobákban, sajté vagy másé, de Formikáék a vendéget borvízzel kínálták, meg egy csokoládéval vékonyan csurgatott tört ostyát toltak elé, melyet a helyi nyelv denevérpiszoknak nevez.

Fogojan Ilona kisimította a terítőt, ahol a kínálótál feltúrta maga előtt. Igyekezett az iskolára terelni a szót. Szerette volna mihamarabb felmérni a körülményeket, de Formika az időt húzta. A terepjárós kompániát gyalázta, miközben kinézegetett az ablakon, meg a függönyszárnyak közti rést próbálta kitágítani egy keze ügyébe akadt szabászolló lassan szétnyitott pengéivel. Szétnyitotta, összezárta.

– Ne álljon szóba velük – tanácsolta.

– Nem szeretem, ha jótanácsokkal látnak el idegenek – felelte Fogojan Ilona, miközben előhúzta fűzött jegyzettömbjét. Fenékformán görbült meg, mivel a gyapjúszoknyája farzsebében hordta.

Formika tanító szemmel láthatólag nagyobb örömmel beszélt a fűrésztelep vagy a deszkabulvár ügyeiről, mint a munkájáról, úgyhogy ezen az első estén nem derült ki más az 1. számú Általános Iskoláról, mint hogy a vezetőségnek össze kellett vonnia két osztályt, a vízkereszti fagyok pedig szétvetették az iskolai vízvezetékeket. Rongálások is estek, mint gyanítható.

– Az ám – jutott eszébe Formika tanítónak –, néhány éve volt egy gyilkosunk. Rendes, jófejű gyerek, nem volt több tizenegynél. Szépen szavalt. Pajtását egy gyermeki civódás hevében a radiátornak lökte, most pedig Újváron csücsül, a javítóintézet kamaszok számára fenntartott részlegén. Gombokat gyártanak.

– Én is újvári vagyok – jegyezte meg Fogojan Ilona.

Pacsu keveset beszélt, közben mindvégig a csokoládés ostyát rágcsálta, és bármit mondott is Fogojan Ilona, egyre a tanító tekintetét kereste, hogy összemosolyogjon vele.

Másnap fülzúgás ébresztette Fogojan Ilonát. Hasonló panaszai korábban sosem voltak, szóval talán a néma lemezjátszó surrogását jegyezte meg a füle. „Egyébiránt jól aludtam”, állapította meg.

Hűvösben szeretett hálni, és annak a vádaskodásnak a szereplői sem kísértették már ezen a tejködös éjjelen. Szállásáról éhgyomorra indult útnak, valamivel kilenc óra után. A kantinosoktól, gondolta, majdcsak kap valamit, egyébként is gyengéje az iskolai étkeztetés. Szereti azokat a visszhangos, csupa csempe kantinokat, a tele szájjal beszélő serdületlen süvölvényeket… … …

Szív Ernő: Kispontok

Ma pontokat fogok írni, felelte nekem Szív, mikor szembesítettem egy régebbi szóbeszéddel. Az a történet járta, hogy egy valamikori lapzárta napján, borjúnyúzó pénteken tollba mondott egy tárcát. Azt híresztelik, hogy rátelefonáltak, s akkor ő egy szuszra lediktálta a penzumát, egy másfél flekkes, ilyen fátyollebegésű szöveget. Föjtont.

Egy, mondta ez a Szív szelíden. Nem tudom, hogy aki ilyesmit költ rólam, az jóakaróm-e. És ugye nehéz védekezni, ha nem tudjuk, hogy támadnak vagy dicsérnek. Én erről szeretek meggyőződni, mielőtt belefeledkeznék holmi cáfolatokba. Kétes esetben például tévedhetetlen módszerem, hogy megkérem a delikvenst, fordulna el, pardon, ameddig én a viceházmestert keverem, és már fogytán a bor, és már önkéntelenül a kancsót nézzük, mintha az volna a világ köldöke, és ujjbegyünkkel a párakarimát tapogatjuk a pohártalp körül. Ha aztán a kedvesem gipszcirádás tükrében, ott – mutatta –, a gyepmester lakásával határos falon összeakad a tekintetünk a kameráddal, nos, akkor van egy rosszakaróm. Mert ottan nincs bizalom, ahol borféltés van. Gyere, mondom, és elé tolom az utolsó csepp fröccsömet, ami még a pohár alján megült, igyál, kutya. De viszont a szerkesztők a laptulajdonosok drága borait isszák, súlyos, kénes ízű nedűket, amik megfestik a poharat. Nem lehet őket csak úgy egzaminálni.

Kettő, folytatta Szív, s még a bugylibicska ujját is kihajtotta a tenyeréből. Láttál már özvegyasszonyt, aki szúnyoghálót lógatott a kalapjára fátyol helyett? Nem kérdezem, mondom. Feketét, amin a szúnyogvér se kivehető. Mint tudod, ilyen tárcákat írok én, s a jövőben is ilyeneket óhajtok írni. Bele lehet mondani ilyesmit egy szerkesztő, egy rendíthetetlen megrendelő, egy amolyan lapcsaládos ember fülébe?

Három, mondta nekem a Szív, és egy fűszáléles fehér lapon feketefekete pöttyöket ejtett. Én a szerelmem előző házasságából született fiától félek. Ma erről akartam volna szólni, logorrea, s most nem lehet.

Bocsánatkérően széttártam a karomat.

Van, hogy átállítja a vekkeremet, mikor az anyjával nálam alszanak. Vagy a felfújható úszómedencét pukkasztja ki, háromszáz literes. A szemembe hazud, mert ez ne legyen ikes. Az él bezzeg nem visszaható, ugye, pedig úgy kellene mondani, hogy élik, írik, halik. Állunk a szerelmem előző házasságából született kisfiával a zebra előtt. S akkor azt mondja nekem a gyermek, hogy ő színtévesztő. Sőt színvak. Mit tesz ilyenkor az ember: hallgat, miközben átkel, és nem mer a szerelmére nézni.

Fogtam erre a Szív ujját, és visszaraktam a pöttyeire. Majd máskor, duruzsoltam. Lesz még alkalom, hogy erről írj, Ernő, a szerelmed fiáról.

Négy, mondta engedelmesen. Iszogattunk, töltött. Azok a rendíthetetlen megrendelők fura népek ugyan, képesek pecázás közben vagyoni ollókról meg rátákról beszélni: ha láttál már potykát abban a méltatlan pillanatban horogra akadni, mikor a parton éppen a frakcióvezető szó hangzik el, megértesz. Bólintottam, hogy láttam már ilyet. De a törődöttséget, az országos gondokat ők csak tettetik, mert akkor a hírlapíró jobban figyel a határidőkre. Ha cikket akarnak, olyan szavakat használnak, hogy énidő, amit a laptulajdonosok wellnesstermeiben tanultak. Ha fogytán az idő, azt mondják, kíp in táccs, meg hogy a tárca szóban ott rejtőzik a legszebb magyar kicsinyítő képző. De hogy felhívjanak telefonon?

Zárójel a harmadik ponthoz, mondta nekem Szív, és pergamenszínű arcát a tenyerébe temette. A negyedikhez, helyesbítettem tapintattal, Ernőca, kérlek.

Én, ha fáradtnak látszom, mondta, az is vagyok. Némely napokon úgy alszom, mint tönkölyszem az őszi veremben. Gyűrötten, gerinctörten, mint amilyen a nyári zakóm alá lopott könyv, ha órák hossziglan dugdosás után végre előhúzhatom sárgán, Knusperwunder-pecséttel az előzéklapon. Tudniillik, és itt feltartotta az ujját, szemében fény villant, tudniillik Knusperwunderrel szoktam én kedveskedni a szerelmem gyerekének, s ezért mindég van egy-két krémes ostya a zsebemben. Mert nem az, hogy loptam a könyvet, nem az okoz örömet. És boltból soha, azt én nem. De széljegyzetelt köteteket olvasgatni, látni, hol váltott az elődöm ceruzát, megsejteni, hol izgult fel az olvasottakon, mert hát a lapaljra félholdat izzadt a hüvelykje. Tetten érni az unalom születését, mert szamárfület pödörgetett ide és ide? Na ugye, ez.

Meg hogy az olvasót az ember nőnek képzeli, kotyogtam közbe. Erre azonban Szív idegesen intett… … …

Oravecz Imre: A száztizenharmadik folyamátvágás Veresmart felett

A kukorica még lábon volt, de a sok esőtől néhol már penész ütött ki a termőszálak alatt. Október utolján épp csak próbaképpen törtek le néhány csövet abból a fehér, lófogú fajtából, amelyik a csibdászói szögben két és fél méteresre nő. Forró János nem várhatta meg a betakarítást. November első hetében egy barna bőrkofferral indult útnak, egy hátára kötözött, vasalatlan kartondobozzal, valamint egy rossz szagú irhakabáttal, melyet a nagybátyja tudta nélkül hozott magával a Dobó utcai házból. Hogy ne keltsen irigységet, csizmáját a dobozba rejtette.

Akkor még ketten voltak, Józsa meg ő. A helyiérdekű vasútról Putnokon kellett átszállniuk Bánréve felé, ott aztán megkeresték a losonci – azaz most már lucseneci – vonatot. Izgatottan forgatták kezükben a hajózási vállalat címjegyét, amelyet, úgy tudták, egy csehországi pályaudvaron kell lesz felmutatniuk. A Sajó hídján túl azonban feltartóztatták őket a hatóságok, muszáj volt leszállni a vonatról. Józsát meg is fogták, és félnapos kellemetlenkedést, többfordulós sürgönyváltást követően visszafordították Magyarország felé. János legalábbis úgy látta, arrafelé viszik, vissza az új határhoz. Nem értette, mi a gond, a zsandárok nem beszéltek magyarul. Mindenesetre úgy tettek, mint akik csak a tót nyelvet bírják.

Először nem mert továbbállni, egyre várt valami híradást. Hátha mégsem egyedül kell olyan messzire utaznia. Lénártfalun az első útjába kerülő fogadóban vett ki szobát, egy kétszintes, falépcsős fogadóban, mindjárt a lelkészlak mellett. Józsa azt súgta neki, amikor közrefogták a zsandárok meg a katonák – búcsúképpen erősen megölelte –, hogy menjen csak tovább, ám János, kockáztatva, hogy a hajót is lekési, még napokig ebben a határ menti faluban rostokolt. Szemmel tartotta a lovas kocsikat. Az őrszobára nem volt mersze ellátogatni, de napjában egyszer elgyalogolt a vasútállomásra, a személyzetváltás harminc percét kihasználva benyitogatott a kocsikba, kupékba, harmad-, negyedosztályú vagonokba, és a Magyarország irányából érkező utasokat egy posztógatyás, fehér inges, szürke lajbis fiatalemberről faggatta. Azokban szemmel látható derültséget keltett, hogy a személyleírás akár a sajátja is lehetne.

Az utazók többsége nem értett magyarul. Őket János angol nyelven, egy Egerben vásárolt társalgási zsebkönyv segítségével szólította meg. Ebben még a magyar mondatok is oly idegenül csengtek, hogy Józsával annak idején nem győztek nevetni rajta. „Leszámítoltatná a váltómat?” „Attól tartok, nem segíthetek”, és effélék. Nem tudták, hogyan kell kiejteni az angol mondatokat. Jam afrájd, próbálgatták. Angolul beszélő emberrel ugyanis soha nem találkoztak, csak egyszer Vahalcsik gazdánál, akinek felrobbant a gőzgépe, s akkor kihívta Terpesre a Fowler cég képviselőit. Már el volt határozva, hogy ők ketten kivándorolnak, úgyhogy hosszú füleket eresztettek a csíkos nadrágos úr jelenlétében, aki az Olmützből jött szőke gépészeivel angolul beszélt.

Józsával – Szvoreny Józseffel – apróra megterveztek mindent, bemagolták a levelezőügynök által írottakat. Pénzt gyűjtöttek a napszámukból. Egy éven át nem jártak vásárba, élére állították a garast. Betétkönyvet vezettek a Heves Megyei Takarékfiókban, s amikor a pénz romlani kezdett, apránként értékálló árukba fektették a felbontott összeget. Zsebórákat vásároltak Egerben, Roskopfot és Omegát, mert, gondolták, azt könnyű lesz újra eladni indulás előtt, addig pedig feltűnés nélkül tudják rejtegetni az öregeik elől. Nem látogatták a táncmulatságokat, mert ott mindig akad valami kiadás. Kerülték a lányokat, különösen, mivel Jánost össze akarták kommendálni a sánta Misik lánnyal. Kiderítették Árvaiék tengerentúli címét, akik a szomszéd faluból, Szajláról vándoroltak ki több mint húsz évvel korábban, és úgy hírlett, egy északkeleti iparvárosban meg is találták a számításukat. Az Árvai család Forróék távolabbi atyafiságába tartozott, igazság szerint János nem is emlékezett rájuk. A hajóindulás előtt két héttel kiküldtek nekik egy levelet, hogy küszöbönálló jövetelükről tájékoztassák őket, megírták, hogy majd ők is Toledóban – esetleg Clevelandben vagy a szinte színmagyar Fairport Harborban – állnak munkába, talán valamelyik sópárló üzemben. Tudniillik megtetszett nekik, hogy ott a sót fehér aranynak titulálják.

Azt, hogy küszöbönálló, ugyancsak az egri nyelvkönyvből vették.

A cimborájával megegyeztek, hogy a családjukat sem avatják be, mert megnehezítenék, netán meghiúsítanák az indulást. Aztán mintha menekülnének, el sem búcsúztak tőlük. Józsának erőszakos, hirtelen haragú apja volt, aki – Vahalcsik gőzgépéhez hasonlóan – a felrobbanásig tüzelte magát, valahányszor csorbát szenvedtek az elgondolásai. Forró János úgy sejtette, a fiát is veri. Hegeket, hosszanti barázdákat látott Józsa hátán, mikor a Széki-patak iszapjában félmeztelenre vetkezve pákásztak. Nem kérdezte, mik azok, hisz Józsa sem faggatta őt a nagybátyjáról. Legföljebb az öreg Forró szólásaival ugratta a barátját, mert annak mindenre volt egy bevált közmondása. Kiszáradt a szégyenfa negyvennyolcban – így morgott, ha csak meglátta Jánost.

A lénártfalusi fogadóban töltött negyedik nap reggelén Forró János kifizette az éjszakáit, a vendéglősnével felköttette hátára a dobozát. Megértette, hogy nincs mire várnia… … …

Bognár Péter: Hat, négy helyett

Amelyben előbb föl kell menni ahhoz, hogy később lemehessünk, továbbá kiderül, milyen évet írunk, meg valami a női vágy természetéről. Tartsd magadon a cipődet, hallelúja!

A jövendő dolgokra a múltbéliekből kell következtetnünk, így nem minden haszon nélkül való, ha elmondom ezt a történetet. Telet írtunk, új év második hetét, és az őszi balesetek felelőse még szabadon járhatott-kelhetett. Engem ez bántott, és a fekhelyemen forgolódtam, és ennek a legújabb évnek az első napjaiban ütőgardonozás hangjai ébresztettek, holott csak öt óra múlt, hajnali öt, és hideg volt. Ahogy azonban településünk lakói mondják, a zaj nem jár egyedül. Az ütőgardonozás nyilvánosan szeretkezők nyögdécselésébe van csomagolva, a nyögdécselés kutyacsaholásba, a kutyacsaholás betonon görgetett kukák vége nincs szónoklataiba – amilyen hosszú betonjárdák megyeszerte sincsenek –, a kukák szónoklatai Rózsa úr távoli fogcsikorgatásába, Rózsa úr fogcsikorgatása pedig illegális gyorsulási versenyeknek véget vető satufékezésbe. És folytathatnók a satufékezés mögött álló erőkkel. De nem zajos dolgokról lesz most szó. Nem arról, hogy a világ, ahogy egy idő óta mondják, megismerhetetlen, hiába bocsát ki magából mindenféle hangokat. E tekintetben én egyébként sem szeretek állást foglalni, vallom, hogy az elfogulatlan üresség tágra nyitja a szemet. Egyik mesteremmel, krotóni Alkmaiónnal szólva, aki a kecske látóidegét fedezte föl egykor, a nervus opticus nemcsak a szemet köti össze az aggyal, hanem az agyat is a szemmel, és ahogy az ókori filozófusok egyúttal orvosok és zenetudósok, galambászok és fizikusok voltak, ezekre az ismeretekre egy polgárőrnek is nagy szüksége van. Halljátok, égető szüksége van mindre.

Össze kell raknom a képet, mondtam magamnak ezen a korai órán. Sok emberünket veszítettük el egyetlen nap leforgása alatt, igaz, jobbára közfoglalkoztatottakat. Föltápászkodtam. Langyos ágyneműmet elrendezve az ablakhoz léptem, és elvégeztem néhányat a gyógytornászom által javasolt gyakorlatok közül. Ifjú és elhivatott gyógytornászom, aki a helyi Öregek Házában dolgozik, minden mozzanatot elnevezett, mintha gyerek volnék, és azt hinné, azzal csinál kedvet a rendszeres testmozgáshoz, ha a karkörzést malomkeréknek hívja, és a nyaktornát bagolyfejnek, a csípőizmok stimulálását meg nyugdíjaslambadának. Persze nem sokat tévedett. Azt beszélik a gyógytornászomról, és én ennek már a gondolatától is zavarba jövök, hogy szereti az öregeket, hogy úgynevezett gerontofil, vagyis vonzódik hozzájuk, megkörnyékezi őket úgymond, és Enikőnek hívják, Ladinek Enikőnek. Mióta a szabadnapjain kijár hozzám, és foglalkozik velem, felnyílt a szemem, és a nők kényes helyzetéről, sarokbaszorítottságukról, a rájuk leselkedő veszélyekről is immár többet tudok, és egykorvolt nőmet is jobban megértem, hogy például miért választott magánál tizenöt évvel fiatalabb férfiút, miután útjaink az akaratom ellenére szétváltak, mint ahogy tettes és tetthely sem lehetnek azonosak, miközben egyik a másik nélkül nincsen.

A dércsípte kert látványa felvillanyozott, munkakedvemet fokozta. A vakondtúrásokat és rosszul felszerelt postaládám fedlapját – a befelé néző fedlapon a magába tekeredő postakürtreliefet –, valamint a növésben megállt tulipánfa hajtásait egyenletes, fehér hártya fedte. Kedvtelve néztem szét háló- és dolgozószobámon: új irodám minden tekintetben megfelel az igényeimnek, a szövetkezeti nyomdából átalakított helyiség bérleti díja alacsony, jelképesnek mondható, az utcára néző első ablakok elsötétített üvegén illetéktelenek nem láthatnak be, a Hírszaru nevezetű helyi lapból heti rendszerességgel tiszteletpéldányt kapok, az őszi eset anyagai pedig, az elhunytakról szóló lényeglátó jegyzeteim, melyeket én szakszóval prima vista jegyzeteknek hívok, valamint a kiegészítésre váró időrendi táblázatom a kulcsra zárható szekreterben várják, hogy munkához lássak, és mindenekelőtt megkérdezzem magamtól, amit bemelegítésképpen minden munkakezdéskor megkérdezek, mert ahogy ebben a korban az izmokat, inakat, ízületeket sem lehet egyből teljes intenzitással bevetni, a szellemet is elővigyázattal, fokonként fogom csak munkára, ahogy a Ladinek javasolta: mit tudunk? Mert Ladineknek hívom, nem Enikőnek.

Hat halottunk van, és a szakmámban ezt hívjuk tényállásnak. Sokáig azt gondoltuk, a puszta véletlennek „köszönhetjük”, hogy az áldozatok, akik akkor még nem áldozatok voltak, oly közeli időpontokban vesztették életüket. Az ember tehát, bármennyi bűnügyi filmet nézett légyen végig életében, utolsó lehetőségként és csak vonakodva gondol sorozatgyilkosokra. Bár aztán éppen a sorozatgyilkosság elmélete terjedt el a lakosság körében. Felborzolta a kedélyeket az a sok haláleset, és településünk lakói, akik az előző században oly sok mindenből kimaradtak, kárpótlásként sajnálatos őszi eseménynek nevezték el a balesetet, mintha ezzel a hat halálesettel verték volna le az ő forradalmukat, észrevétlen elégedetlenségükre következő észrevétlen lázadásukat. És mivel a hatóságok tehetetlenek voltak, vagy csak úgy tettek azok, mintha tehetetlenek volnának, mert szívesebben vették magukra a tehetetlenség ódiumát, mint a közönyét, és hogyisne vették volna könnyebben magukra!, ki ne venné könnyebben magára a tehetetlenség ódiumát, mint a közönyét, egyre fokozódott rajtam a nyomás. A település szószólói mind a nyakamra jártak. Rózsa úr, aki azért csikorgatja a fogát, mert állítólag ötvenhatos – egykorvolt feleségem rokona –, plakátra került egy gépfegyverrel a kezében, de aztán ráfogták, hogy nem ő az ott, a plakáton, de a feleségem családja ragaszkodott hozzá, hogy ő az, csak egykorvolt feleségem látta úgy, hogy nem ő, és ezért megorroltak rá a családban, és immár a születésnapját sem ülik meg közösen, pedig talán már ő is úgy véli, hogy ő az. Bognár úr, az író is felkeresett, mert mint mondta, involválódott, vagyis ismerőse volt az áldozatok között… … …

Nádas Péter: In statu nascendi az undorukat*

A régi szászok oly kíméletlen módszerekkel dolgozták föl a csapdába ejtett mezei pacsirtákat, hogy Albert, a brutalitástól megcsömörlött szász király 1876-ban egyetlen tollvonással betiltott mindennemű madárvadászatot. A mágnások konyhamesterei, az uralkodói háztartások, a vendégfogadók szakácsai ugyanis az énekesmadár saját belsőségeiből, vérrel kevert májból, szívből és tüdőből készítettek pasztétává tört, majd meisseni aszúborral, Spätlesével lazított tölteléket, azt tömködték, szuszakolták a bordaűrbe, a tolla fosztott bőr alá. Amit aztán kemencében sütöttek omlósra, ropogósra. A szakácsoknak a madarat lábánál összefogva kellett a nagypolgárok, iparosok, választófejedelmek és messzi városokból érkezett utazók asztalára tálalniuk, míg a megcsömörlött Albert el nem rendelte a tilalmat. Az elmaradhatatlan, tojásfehérjéből készített keresztvonás a mostanra édességgé szelídített lipcsei pacsirta kalapján egyszóval nem üres díszítmény, nem oktalan pazarlás, hanem éppenséggel a gúzsba kötött madár testére feszülő spárga stilizált fonata.

Felteszem, vannak, akik nem vérrel kevert májról szeretnének most hallani, nem a kényes ízlésű Albertről, s inkább arra kíváncsiak, a kép korában ugyan változott-e a fényképezés helyzete. Ebben a rendelkezésemre bocsátott fél órában a végére szeretnének járni, hogy mi történt a fotózás alapanyagaival, a fényforrásokkal, végső soron magával a fénnyel. S persze az emberrel. Mondjam csak el, miképpen vált jóformán lehetetlenné, hogy a fényképész az emberi arcot a fényínség állapotában rögzítse.

Csalódást fogok okozni, hölgyeim és uraim.

S hogy csalódást okozhassak, várakozásokat kell keltenem.

Gohlis városrész egyike a nyugalmasabb lipcsei negyedeknek. Ebben a negyedben lakott a barátom, aki szállást kínált egy biblioterapeuták és pszichiáterek részére rendezett többnapos tanácskozás idején. Utazásaim során nem akarok senkinek sem terhére lenni, s azt sem szeretném, ha nekem volnának terhemre mások. A barátom ez alkalommal mégis rábeszélt, szálljak meg nála.

Lipcsei pacsirtákkal akartam hozzá beállítani, 1998 kora őszén három szelet lipcsei nyalánksággal akartam meglepni őt. Meg nem mondhatom, miért épp hárommal, hiszen akkor már elvált, egyedül élt, felesége az ő közös gyermekükkel immár Kasselba hurcolkodott.

Taxit fogtam a pályaudvaron. Olajos tekintetű, fénylő szemhéjú úr szállt ki a bőröndömért. Garbót viselt, amit szigorúnak szokás mondani, s ahogy megragadta a bőröndöm fülét, nekem csupán haboznom lehetett, tiltakozni nem.

A kocsi hirtelen támadt csöndjében egy szovjet tábornokról elkeresztelt utcát neveztem meg úti célként. A Trufanowstrasséban lakott akkoriban a barátom, egy csúnyán véget ért szép házasság hajótöröttje, amint a barátom szerette híresztelni magáról. Úgy hitte, a házassága egy könyv miatt ért véget. Így mesélte. Egy könyves baleset miatt. Miként a szerelmeseket, nem zavarták az aránytalanságok, a perspektíva rossz irányba forduló tölcsére, nem felülről, nem kívülről nézte a történetét. Még ha az elemek illeszkedő sokasága mindenkor szerényebb helyet foglal is, mint ugyanezen elemek önnön összefüggéseikből kihullva, összezilálva, s még ha emberfővel képzelni is alig vagyunk képesek más építkezési elvet, mint két szomszédos elem közt a legnagyobb érintkező felületre rátalálni, józan ésszel fölfogni nem tudom, miként gondolhatta a barátom, hogy házak vakondjáratok miatt omoljanak le, rágcsálók tárnái ássanak alá égbe vesző óriásnyárakat. Könyvek egy házasságot. Akkor már csaknem évtizedes vitában álltunk. Ahol is kölcsönös csodálatunkra időnként megfordultak a pólusok.

Két hasonló alkatú ember magnetikus taszítása munkált a viszonyunkban, így aztán legjobb szórakozásunkra, s mintha az ég világán semmi nem kötne minket sehova, időnként azt kezdtük állítani, amit korábban a másik. A barátom tónus nélküli arca, ami engem mindig is egy érett szőlőszemre emlékeztetett, ilyenkor a lágyan szétterülő orrtő körül pár pillanatra megfeszült. Tűhegynyi gödrök képződtek a viaszos bőrfelszín alatt.

Tudni való, hogy a csillárok bolondja volt, csillárokat restaurált, csillárokat gyűjtött, csillárokat hordott a gohlisi villalakás helyiségeibe. Ha olykor csekély haszonnal túladott rajtuk, furdalta a lelkiismeret, előfordult, hogy az üzletet akár ráfizetéssel is hajlandó volt visszacsinálni. Rézfazettás lüszterlámpa lógott az egykori gyerekszobában, amelynek havonta egyszer volt csupán lakója. A maga tucatnál is több fénylő hólyagocskájával, melyek gömbcsuklóikon egyenként is mozgathatóak voltak, plafon síkjára rögzített falikar ékeskedett a tágas előszobában. Kubista műremek derengett az étkező félköríves ablakfülkéje fölött. Gardróbszekrények mélyén rejtőztek a barátom mellőzött vagy kegyvesztett csillárjai, plafonrózsák porosodtak a vendégágy alatt, foglalatukba nem illő, idomtalan izzók, szemük vesztett eresztékek, szidolozásra váró vagy lecserélt lámpasúlyok. Kolumbusz háromárbócos karavellája volt kivehető az egyiken… … …

* Az írás rövidített változata német nyelven hangzott el, egy, a szerző fényképeit bemutató lipcsei kiállítás megnyitóján, 2001 januárjában. Az eseményen megjelenteknek a Kleinert cukrászat ínyencségeit szolgálták fel, egyebek közt Leipziger Lerchét.

Tompa Andrea: Kutatóutak, séták

A vacsorából elteszek egy zsömlét. Ujjammal kivájom a tésztáját, belegyúrok két szelet Victoria-szalámit. Vagy hát itt máshogy hívják, de az íze ugyanaz. A zsírpörsök benne, azok is. Ha a hőmérséklet tizenöt fok körüli, megdermednek, ha forróság van, megerednek. Folynak bele a szalvétába, a jegyzeteimbe, tankönyvek lapjai közé. A lányok azt mondják, ez minekünk a hőmérőnk, az időjárási radarunk. Az igaz, hogy nyárestéken a kollégiumnak ebbe a szárnyába meg lehet főni. Van, hogy csak hajnalra jön az enyhülés, a nyíregyházi erőmű fanyar szagával.

Nem mondom senkinek, mi történt velem. Dolgom van, nézek előre, a feladatomra. Engem ne sajnáljanak. Van egy listám, esténként följegyzem rá, mik a másnapi teendők. Ötkor kelek, mielőtt a lányok forogni kezdenének. Sóhajtoznak, gyűrik a lepedőt. Van, aki beszél, a lambéria bordáiba akasztja a körmét, kapirgál is. Egyiknek holdkórsága van, bár az én véleményem szerint csak teszi. Mindenki szeretne valahogyan kitűnni, régebb én is, értem ezt, ismerem, tudom. Mégis. Idősebb vagyok náluk két évvel, talán azért nem szeretem már ezeket a játékokat. Egyikük meztelenül alszik. Combja közé sodorja az üres héjat, csíkká sanyargatja, a párnával is úgy bánik, mint valami dagasztani való kenyérrel. Csodálom, milyen kéjjel alszanak egyesek.

Halk vagyok, mint az egér. Szinte sportot űzök belőle, ne vegyenek észre. Azt mondják, aludni is hangtalanul alszom. Két kezem a csípőm mellett, vagy a hasamon, mint egy halottnak. Nézek föl a plafonra. Mit mind figyelnek ezek engem. Néznek, kérdeznek, tanácskoznak. Nézni, azután hallgatni szerintem becsületesebb, vagy legalább tapintatosabb.

Van a szobánk faborításának egy pereme, amin éppen elfér az óra. Oda teszem este, kézügybe. Mikor a nagyobbik mutató rácsúszik a vekker világító nyilára, van egy kattanás, s arra én már éber is vagyok. Még mielőtt lármázni kezdene, csipogni, lenyomom a kakasát. Felülök. Ezt az órát már itt vettem, a főiskolával szemközti blokkban, ösztöndíjból. Egyébiránt elég sok pénzt kapok, hétezer forintot, küldök belőle hazulra is, hátha apám megenyhül. Nem akarok én vele haragban lenni. Dehát a hallgatásból, a savanyú ábrázatából is elég. Nem lehetett már megmaradni nála. Anyám nevét pedig ki se lehet ejteni a számon, anyám nem létezik, anyám egy riherongy, ugye. Még a fényképeit is el kellett sinkófáljam előle.

Májusban ötkor szinte már világos van. Fölkelek, szép csöndben belebújok a nadrágba, pulóverbe. Kitanultam, hogyan ne suhogjanak rajtam az anyagok. Vállamra veszem a táskát, benne könyv, jegyzet, a tegnapi zsemle, és már kinn is vagyok a folyosón. Van kint egy pamlag. Két karosszék, néhány fejlődésben megállt burján. Meg valami jótét nemesasszony szobra a múlt századokból, bütüre állítva minden emeleten. Fél hét előtt a kollégiumban senki nem mozdul, elücsörgök itt az első ajtónyikorgásokig. Az érzékeim ki vannak hegyeződve a neszekre, papucscsattogásra, a zuhanyzók felől érkező visszhangokra. Szinte tudom, ki hogyan zörgeti a plasztikot, melyik nyikorgás kinek a szekrényajtójához tartozik. Ha össze van zárva az ember ennyi idegennel, érzékenyebb, figyelmesebb a zajokra. Én a magam részéről többet veszek, kevesebbet adok. Mármint zajból. S akkor békén hagynak. Akkor csak az tűnik föl nekik, hogy pénteken nem csomagolom a szennyesemet, a koszos ruhák köznépi utaztatásából kivonom magam. A folyosói hűtőszekrény hozzám tartozó polcai pedig hétfőn is üresek. A többiekén rántott húsok, rakott zöldségek, édesség, megtöltött káposzta háromszögbe hajtogatott rizses hússal, amit itt gyakran készítenek. Van, hogy kínálnak is a lányok. Le kell vinni az ételt a teakonyhára, megmelegíteni a mikrohullámú sütőben, aztán visszahozni a szobába. Mire fölérünk, hideg, mint a kilincs. Ha pedig föltétlenül meleget akarunk a gyomrunkba, állva kell együk. Diáksors. Egyszer lerondítottam paprikás szafttal a blúzt, amit a kutastól kaptam.

Ma ezt az oktatási napot elbliccelem. Vonathoz megyek, a fél heteshez. Nézem fentről a forgalmat, a folyosói ablakon át. Távolról szemlélve mindenbe elevenség költözik, a gépkocsik is egy nagyobb szervezetnek a sejtjei, a közlekedési lámpák szépen adagolják a Bethlen utcai kocsikat a Vasgyár úti folyamba. Pumpálják, mint a vért. Én minek vagyok a része, néha ezt kérdem magamtól, s milyen messziről kell engem nézni ahhoz, hogy elevennek látsszam. Túl szigorú vagy magaddal, szokta mondani apám. Holott azt meg se hallgatja, mi a tárgya ennek a szigorúságnak. Semmit nem tud, le van a saját életéről is maradva, nemhogy az enyémről. Abban, ami történt, a saját felelősségét elismerni sem hajlik. Nem ismerem a részleteket, de van annyi élettapasztalatom, hogy tudjam, felelőssége kell legyen neki is. Hallgat, csak hallgat. Szívja be a bajsza végét a szájába, ha látom, el kell fordítsam a fejem. Mond valamit, és az már vita, cserepeskedés, egy hétre való anyag új sértődésekhez. Kivált ha Ionuţ Coicáról kérdezem, romlik el a kedve… … …

Tolnai Ottó: Csempészipszilonok

A kék Zsolnay vázák egyikét az éjjel teleszarták, hallotta Jutka a patikában. Hitte is, meg nem is, tudniillik elég magasan van azoknak az ember nagyságú, csúszdakék vázáknak a szája, most mégis itt ülünk a Homokvár konyhájában, az eseményektől izgatottan, alaposan fontolóra venni az egymásnak ellentmondó híreket. Diótörésre készültünk pedig. Kalapácsomat már magamhoz vettem, fényes nyelű kis hammerlimat készenlétben tartom a köpenyem zsebében.

Melyik vázáról volna szó egyáltalán, kérdi Jutkától a cseh származású Munka úr. (Ha díszvázákról, defekálásukról beszélek, meg kell mondani, a megbecstelenítés szó meg sem kísért minket.) Az egykori tizenegyből ugyanis, Zsolnay Bécsbe szánt füles amforáiból, kettő került a Hősök parkjába, egyik a Vigadó jobb, másik a bal oldalára. Zsolnay vázáknak nevezik őket, pedig tervezőjükről Ohmann-vázáknak is nevezhetnék, persze nem Ohmann Béláról, nem, hanem a szecessziótól elpártolt Ohmann Friedrichről, ki egyesek szerint éppen az idős T. Olivérre hasonlít. Ohmann-nak nevezni e vázákat kedvesebb volna. Elpártolt Ohmann a szecessziótól, mondják, de míg híres kék vázáin a Bacchus-főt közrefogó redőnyalábok valóban klasszikusak, a szakáll már Jugendstil, art nouveau, ízig-vérig az. Vagy talán mégis inkább görög oszlopfők hosszanti kannelúráit idézi?, mondja Ollé Jóska barátom. Kannelúrákra figyelmeztet egyre-másra, kannelúrákat képzel mindenüvé. Hajlamos még a paszulyindákban is görög kannelúrákat látni.

Fegyverszünet napja ez évben vasárnapra esett, a hétfőt így szokás szerint kiadták szünnapnak. T. Olivérnek ez mindegy volt, ám – diótöréskor használt kiskalapácsommal babrálva – azon kissé elérzékenyült, hogy Palicsfürdő lakossága – ideértve a lábukat szó szoros értelmében lejáró migránsokat – fájdalomcsillapítókra kiéhezve áll sorban a boltos bodegáknál, ahol egymás szomszédságában három patika van, s ahogy Jutka meséli, a tripla szünnap miatt, a háromnapos megvonás után mára jócskán felduzzadtak, és kis híján összeértek a fájdalomsorok. Ennek a kis településnek a fájdalmából négy patikát lehet eltartani, s a nemzetközi út déli horpaszában mindjárt három rivális gyógyszertár található: ott a Jankovics-patika, a zölden világító Benu, meg a 10-es számú Kirendeltség, az egykori Stadler gyógyszerház. A negyedik egy biopatika. És van, hogy ez sem elég. Négy is kevés. Szünnapokon, már ha létezik egyáltalán olyan, hogy szünnap, mert szünetelhet-e egyáltalán bármi is, ami van?, kérdi T. Olivér, Jutkától kérnek gyógyszert Palics lakosai, a kisfenyvesi pionírok, mert a foguk fáj, a derekuk, a műtött bokájuk. Jutkának mindig vannak vésztartalékai. A kissifonér legkisebb fiókja az ötödik palicsi patika, állapítja meg Ollé Jóska, számlaképes búcsúztató, kegyeleti vállalkozó. Ő is Jutkához fordul, ha a Ligetszépe magolajból, mely gyulladáscsökkentő, egyúttal pedig a méh izomzatát tonizálja, kifogy. De most nincsen itt, temet. Egy háborús bűnös unokáját kell elbúcsúztatnia, ki szembefordult a családjával, akárcsak Ohmann a szecesszióval. Vallását is elhagyta.

És melyik vázáról volna szó, faggatja Jutkát Sretan. Melyik Zsolnay vázát (Ohmann-vázát) defekálták? Egyáltalán, kérdi Sretan, hogyan teleszarni egy embernagyságú vázát? Jutka nem figyel, a veres diótörő torkot keresi. Fáradt, mondja, az ipszilonoktól. Ha Jutka ipszilonoktól fáradt, olyankor semmit sem talál, s áll akár egy mosógéppel szemközt is a mosógépet keresve. Wo bist du? Azt mondja Jutka, unokáink matchboxai is aggodalommal töltik el. Ezekről később.

Sretan csaknem kérkedik előttünk a kárörömével. Ő ugyanis, mondja T. Olivérnek, koránt sincs kibékülve annak a Zsolnay vázának az újonnan elnyert színével, azzal, hogy az összes repedést, a mázazás pókhálószerű sérüléseit, miket az öreg Beiszel, a ludasi kályhás nagy gyengéden hariszoknak nevezett, gondosan eltüntették róla, el a csorbaságát, mi még negyvennégyben lett sajátja, mikor egy szovjet tiszt lőtte meg, el a repedésekből kicsüngő színváltó – az évszaknak megfelelően sárgára, barnára vagy zöldre színeződő – szakállképződményeket, melyeket egyébként a váza hasát ékítő Bacchus-fő függönyös (kannelúrák, így Ollé Jóska, kannelúrák!) arcszőrzetének tényleges folytatásaként lehetett számításba venni. Kivált, ha fújt a szél. A vázát – vázákat – felújították a magyar állam pénzéből, a magyar miniszterelnök akaratából, kifenték-kikenték, kivakszolták, a repedéseket korrektorral töltötték fel, és T. Olivér örült ezeknek a képlékeny, formálható anyagoknak, de nem örült, hogy korrektornak nevezik őket. Kitépkedték belőlük a szakállszerű képződményeket, és a Zsolnay váza immár annak a játszótéri csúszdának a színárnyalatát öltötte magára, mely nem messze tőle, ugyanabban a parkban áll. Csúszdakéken, ahogy kell. De míg egy csúszdának dolga, hivatása hézagmentesnek, mondhatni sikamlósnak lenni, felhasogatja különben a nadrágokat a csúszkáló gyerekek ülepén, egy százéves díszvázának ilyen rendeltetése nincsen… … …

Krasznahorkai László:
Czekeliusi fehér, czekeliusi fekete

Amikor Dancs nem sokkal húsvét előtt arra kért, kísérjem el, habozás nélkül igent mondtam, holott semmit nem tudtam az ügyéről; hiszen nemcsak azt nem árulta el, hova kellene vele tartanom, azt sem osztotta meg velem, mibe keveredett, s a szokásosnál halkabbra fogva hangját mindössze annyit mondott a Kurt Bürger-stadion ápolt gyepére néző harmadik emeleti konyhájukban, hogy „bepanaszolták”, és ezt különös nyomatékkal, hosszú ujjait a kávéscsészéje fülébe fűzve kétszer is elismételte. Barátom szavaiból annyit azért így is megértettem, hogy „baj van”, hogy várhatóan „emberpróbáló időknek néz elébe”, s hogy minden bizonnyal „szüksége lesz a támogatásomra” – amint ezt később valóban, s mintha az én korábbi gondolataimat visszhangozná csak, értésemre is adta. Várakozva néztem Dancsra, s mivel azt feltételeztem, hogy a szükséges felvilágosítást hamarosan megkapom, el sem hangzott szavai vélt ritmusára rossz szokásom szerint jó előre bólogatni kezdtem, mintha így elősegíthetném, hogy szavakba öntse, mi történt. Tekintetemet a csészefülbe szorult ujjak újabb és újabb szabadulási kísérletei kötötték le, ám mégsem kerülhette el a figyelmem, hogy Dancs két ízben is belefogott valami magyarázatfélébe, igaz, mindkétszer csupán az elnehezülő és sóhajtásba forduló lélegzetvételig jutott. „Igen.” Ahogy ott a stadion gyepének reflexfényeitől némiképp zöldes árnyalatú konyhájukban ültünk („…mi igaz, mi hamis?”), azokon a kerek, Magyarországról származó hokedliken, amelyeknek felpöndörödő laminálása már számtalanszor megsebezte Dancs kényes kezét, a voltaképpeni munkaeszközeit, de amelyektől Dancsnak minden otrombaságuk ellenére sem akaródzott soha megszabadulni, arra gondoltam, hogy Dancs barátom majd a maga tempójában elmond szépen mindent az ügyéről, s hogy egyenesen kárt teszek az ijedelmében, ha türelmetlenül a panasztevőkről faggatom. Egyébként is, szorított az idő. Talán, gondoltam, jobb volna bele se kezdeni. Barátom a munkából hazatérő feleségét várta, én pedig nem tudhattam, hogy, bár Dancs és felesége közt, mióta csak ismerték egymást, minden „tiszta, közös és becsületes fundamentumokon” nyugodott, ez az ügy való-e egyáltalán a szigorú tiszti családból származó feleség füle elé; ráadásul, mint azt Dancs mintegy szendergésből ocsúdva, elrekedve közölte velem, a feleségével fontos vendéget vártak: Dancs ifjúkori mentorát, a házaspár atyai barátját, „korai frigyük védőszentjét”, Czekeliust, aki Dancs szerint bármely pillanatban megérkezhetett a kikötőhöz közeli vonatállomásról, s akiről ő az ügyének köszönhetően majdhogynem elfeledkezett. Az orgonaépítő Czekeliusról már sok mindent hallottam a házaspártól. Tudtam persze, hogy öt évvel ezelőtt Czekelius ajánlotta szolgálatra barátomat Hornstorf kántori hivatalában, s hogy ezért ők múlhatatlan hálával tartoznak Dancs egykori mesterének, de beszámolóik oly mértékben felmagasztalták az atyai barát alakját, hogy nem maradt más választásom, mint kételkedni az illető kiválóságában. Kenyértörésre ugyan semmi esetre sem vittem volna a dolgot, de azok a percek, amelyekben a házaspár Czekelius nagyságáról, az általa épített orgonákról, az elmaradhatatlan nemezkabátról, vagy akár a puritán ízléssel felújított Bad Doberan-i villáról áradozott, rendszerint különös feszültséggel telítődtek. „Baj van”, mondta Dancs, mert ezen a húsvétot megelőző böjti vasárnapon – Laetare lehetett, vagy Judica – a barátomék konyhájában kivételesen mégsem Czekeliusról esett szó (akinek a vonata, mint nemsokára kiderült, egyébként is a mecklenburgi tőzeglápon vesztegelt valami vasúti meghibásodás miatt), hanem Dancs barátom baljós kéréséről, amelyről még mindig nem tudtam, miben is állhat, s hogy hová kísérjem el. Egy szülő tett ellene panaszt, kezdett bele Dancs, miközben ujjait végtére is kifűzte a csésze szűkre méretezett füléből, és elnézett a Kurt Bürger-stadion lelátói felé (amelyeknek elnyújtott, tojásdad formája bennem mindig is megmagyarázhatatlan sóvárgást ébresztett, úgyhogy jószerivel kényszerítenem kellett magam, hogy a barátom zavarodott beszámolójára odafigyeljek): egy gyülekezetbéli szülő, hornstorfi hívő, a Laurentius-templom oszlopos tagja, akinek a gyermekét Dancs másfél éve tanítgatja zongorázni, panaszolta be őt, ennek a panasznak pedig a neuburgi evangélikus-lutheránus egyházkerület, a munkajogi eljárásrendre fittyet hányva minden további vizsgálódás nélkül helyt adott, olyannyira, hogy állásából Dancs barátomat azonnali hatállyal elbocsátották, kulcsait elvették, soros szolgálatait az egyházkerület segédkántorai közt azonmód szétosztották, amely kollégáknak, jegyezte meg Dancs a tőle teljességgel idegen áskálódással, sem hangszeroktatói, sem scholaszervezési jártassága nincsen. Azazhogy, tette hozzá Dancs, mielőtt megkérdezhettem volna, hogy az isten szerelmére, mi történt, hivatalosan mindeddig nem tájékoztatták őt a panasztevő személyéről… … …

Tartalom

Bartók Imre: Levél nővéremhez

Bodor Ádám: Vágy gombok után

Szív Ernő: Kispontok

Oravecz Imre: A száztizenharmadik folyamátvágás Veresmart felett

Bognár Péter: Hat, négy helyett

Nádas Péter: In statu nascendi az undorukat

Tompa Andrea: Kutatóutak, séták

Tolnai Ottó: Csempészipszilonok

Krasznahorkai László: Czekeliusi fehér, czekeliusi fekete

Szvoren Edina: Máthé Erzsi

Tárgymutató

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kéziratelőkészítő Tomka Eszter
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 410-0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL