A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ursula K. Le Guin: The Unreal and the Real

Saga Press, an imprint of Simon Schuster, Inc., 2016, New York

Fordította:

Kleinheincz Csilla, Miks-Rédai Viktória, Roboz Gábor, Sóvágó Katalin, Szántai Zsolt, Varró Attila

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Malum Stúdió

Copyright © 2012 by Ursula K. Le Guin

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, Miks-Rédai Viktória, Roboz Gábor, Sóvágó Katalin, Szántai Zsolt, Varró Attila, 2017

Borítófotó by Lum3.com under Creative Commons Zero

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

További copyright információk a 340-342. oldalon találhatók.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-596-8

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

BEVEZETÉS

VÁLOGATÁS ÉS FELOSZTÁS

Könyörögve kértem többeket – szerkesztőket, barátokat, harmadfokú unokatestvéreket –, hogy segítsenek történeteket válogatni ebbe a gyűjteménybe, de senki nem volt rá hajlandó. Ezért aztán minden érdem a jó választásokért és minden felelősség a rosszakért az enyém. Ha nem találnak itt valamit, amiről jogosan várták el, hogy itt legyen, sajnálom. Sok történetet kellett kihagynom, mert nagyon sokat írtam.

Az első lépés a sokaság kezelhető méretűvé faragására a következő volt: csak novellákra szorítkoztam. Nem kerültek be kisregények, noha az a kedvenc történetformám, csodás terjedelem, amiben mindent megtehetek, amit egy regényben, csak kevesebb szóval. De minden egyes kisregény három, négy, öt novella elől venné el a helyet. Ezért, könnyes szemmel bár, de ki kellett zárnom ezeket.

Még így is túl sok történet maradt, ezért önkényes megszorításokkal kellett élnem. Igyekeztem elkerülni a regényekhez kapcsolódó novellákat, például a Gethenen vagy az Anarresen játszódóakat, és azokat, amelyek történetfüzérek szerves részeit jelentették, ahol az egyes darabokat szereplők, környezet és kronológia kötötte össze, majdnem regényszerű egészet alkotva. A „May pumája” azonban szorosan kapcsolódik az Always Coming Home (Örök visszatérés) című regényemhez, és három novella az Orsinian Talesből (Orsiniai történetek) laza, több évtizedet felölelő történetfüzért alkot… Mindegy. A következetesség csak addig erény, amíg nem válik bosszantóvá.

Tehát ott álltam egy rakás novellával, amelyek még mindig kitettek volna egy rövidített Oxford angol szótárat, ezért rendkívül tudományos és módszeres kritériumokat dolgoztam ki a választáshoz.

Az első kritérium ez volt: Szeretem ezt a történetet?

A válasz majdnem minden esetben igen volt, ezért ez nem volt valami jó kritérium. Tovább finomítottam hát: Nagyon szeretem ezt a történetet? Ez már jobban működött. Egy nagy halom történetet kaptam eredményül, amelyeket nagyon szerettem.

Ezután bevetettem a következő kritériumot: Hogyan működne ez a történet a többivel? Ezt elég nehéz volt próbára tenni, de legalább néhány novellát sikerült kihúznom. Addigra újabb válogatási alapelv bukkant fel kérdés formájában: Azért tegyem-e bele ezt a novellát a gyűjteménybe, mert úgy gondolom, hogy elnyomták, kevesebb figyelmet kapott, mint amit talán megérdemelt?

Ez nehéz volt. Arra, hogy mikor vesznek észre egy történetet, vagy észreveszik-e egyáltalán, a szerencse, a divat, az irodalmi díjak és más irányíthatatlan tényezők is hatással vannak. Az egyetlen biztos pont az, hogy minél többször újranyomnak valamit, annál többször lesz újranyomva. Az ismerősség eladható. A „Kilenc élet”-et többször adták ki újra, mint bármelyik másik novellámat, egészen addig, míg (Hugo-díja ellenére lassú kezdés után) le nem körözte az „Akik elhagyják Omelast”, és még mindig vígan vágtat az élen, mint a legendás versenyló, Seabiscuit.

Néhány novellát valóban azért válogattam be, mert szerettem volna ismét fényt irányítani rájuk. A legtöbbjük, bár nem mindegyik, ebben az első kötetben szerepel.

És itt elérkeztünk a következő döntéshez, amit meg kellett hoznom, miután kiválogattam az összes novellát a gyűjteménybe. Két kötetbe szántam őket. De hogyan osszam kétfelé?

Először arra gondoltam, hogy egyszerűen időrendi sorrendbe teszem őket, ahogyan megíródtak. Kipróbáltam, de nem tetszett a hatás. Végül két részbe gyűjtöttem őket, amelyeknek a „Valahol a Földön” és „Külső űr, belső táj” címeket adtam.

Úgy gondolom, a két cím kellően leírja a lényeget, nincs is szükség további magyarázatra. Egyesek az első kötetet „világinak”, a másikat Odakint az űr, idebent a világ „science fictionnek” tartják majd, de tévednek. Mindegyik science fiction novella a második kötetbe került, de az ott szereplő történetek nem mindegyike számít sci-finek. A második kötet előszavában majd több szót is ejtek erről. Most járjunk utána, hová tartunk a Földön.

A KÖTETBEN SZEREPLŐ NOVELLÁKRÓL

Amikor másodéves hallgató voltam az egyetemen, felfedeztem vagy kitaláltam egy közép-európai országot, Orsiniát. Orsinia vezetett be a fikció világába. Alapot biztosított, és szükséges teret. Addig realista történeteket írtam (burzsoá–U.S.A.–1948), mert egy komoly írónak realista történeteket illett írnia a modernizmus zászlaja alatt, amely kimondta, hogy a nem realista fikció, ha nem egyenesen kölyökirodalom, mindenesetre szemét.

Nagyon komoly ifjú író voltam. Soha nem volt semmi bajom a realista regényekkel, és sokat szerettem is. Nem vagyok különösebben elméletközpontú, és még nem szálltam vitába az irodalomnak ezzel az önkényes elszegényítésével. De hamarosan rájöttem, hogy milyen kicsi és köves talajt kínál az én tehetségemnek. Máshol kellett megtalálnom a saját utamat.

Orsinia volt ez az út, mely a fikció egyedüli kívánatos témája, a realitás és a képzelet határtalan birodalmai között terült el. Rátaláltam az országra, megrajzoltam a térképét, novellákat és két regényt írtam róla, amelyek egyikét később Malafrena címen adták ki, és sokáig boldogan vissza-visszatértem hozzá. Ennek a kötetnek az első négy novellája orsiniai történet, és ezek közül is az első, a „Fivérek, nővérek” volt az első olyan novella, amelyről tudtam, hogy jó, hogy helyes, és olyan közel áll az elképzelthez, amennyire csak lehetséges. Akkoriban a húszas éveim közepén jártam.

Miután 1990-ben megírtam az „A szabadság levegőjé”-t, nem hallottam Orsinia felől. Hiányoznak az ottani embereim.

Nem hiszem, hogy „A rózsa naplója” Orsiniában játszódik, számomra inkább dél-amerikainak tűnik, de a főszereplőnek orsiniai neve van.

A hatvanas évek elejére, amikor végre elkezdtem novellákat publikálni, már egészen biztos voltam benne, hogy a valóságot gyakran a legjobb oldalvást, hátulról megközelíteni, mintha képzeletbeli ország volna, és hogy bármilyen helyről és bármiről írhatok, amiről csak akarok, abban a reményben (bár elvárás nélkül), hogy valaki, valahol majd kiadja.

Még realizmust is írhatok, ha úgy tartja kedvem.

Az „Üzenetek”, az „Alvajárók” és a „Kéz, csésze, kagyló” mind a Searoad (Tengeri út) című gyűjteményből származnak, amely a jelenkori Oregonban játszódik egy félig-meddig álcázott tengerparti városkában, amelyet én Llatsandnak nevezek. „Az út iránya” főszereplője még mindig a 18-as főút mellett lakik, McMinnville-hez közel, Oregon államban. A „Buffalo lányai, gyertek ki” Kelet-Oregon magasföldi sivatagában játszódik. Az „Ether, hol itt” az állam száraz keleti és zöldellő nyugati fele között mozog olyan békés, valószínűtlen, magától értetődő tempóban, amit, azt hiszem, annak köszönhetően sajátítottam el, hogy ötven évig Oregonban éltem.

„A fehér szamár” mintha egy megálmodott Indiában játszódna, a „Gwilan hárfája” pedig valahol fantasy-Wales határán. Lényegtelen, hol zajlanak a „Széles víz” és a „Az elveszett gyerekek” történései, azt leszámítva, hogy Amerikában – egy pillanat tükörképei, amerikai időben. A „May pumája” a kaliforniai Napa-völgyben játszódik, ahol gyerekkorom időtlen nyarait töltöttem, a „Fél ötkor” helyszíne pedig Berkeley, ahol felnőttem.

A „Fél ötkor” tisztán realista, de kicsit szokatlan formában. Egy egynapos írói workshop során San Joséban a költészetoktató és én órákat cseréltünk ebéd után: ő megkapta az én íróimat, és verseket íratott velük, én pedig megkaptam a költőit, akiknek novellaírást kellett volna tanítanom. Nagyon berzenkedtek – a költők mindig ilyenek. Nem, nem, én Költő vagyok, szó sem lehet arról, hogy történeteket meséljek! Azt mondtam, dehogynem. Megadom négy ember nevét és felvázolom az egymáshoz való viszonyukat, ti pedig egy bizonyos helyen összeterelitek őket, elnézegetitek egy darabig, és látni fogjátok, hogy a kapcsolatuk egy történet kezdetét rajzolja ki. (Ezt ott helyben találtam ki.) A négy név, amit megadtam nekik, a következők voltak: Stephen, egy idősebb férfi, a többiekhez viszonyítva nagyobb hatalommal vagy tekintéllyel; Ann, fiatal, tekintély nélküli; Ella, idősebb nő, különösebb tekintély nélkül; és Todd, aki fiatal, vagy nagyon fiatal, tekintély nélkül.

Az egyik bátor költő hazament és megcsinálta a feladatot; elküldte a novelláját, és az jó volt. Én is hazamentem, és egymás után nyolcszor megírtam a feladatot, ugyanazt a négy nevet használva (néhány plusz szereplővel, mint amilyen Marie és Bill). Elküldtem a The New Yorkernek. Ők vették a lapot, és megjelentették az írást. A kapott visszajelzések megmutatták, hogy sok olvasó megpróbálta a nyolc Stephent egyetlen Stephenné, a nyolc Ellát egyetlen Ellává gyúrni. Ez lehetetlen. A „Fél ötkor” nyolc kis története harminckét különböző emberről, harminckét különböző karakterről szól, plusz időnként Marie-ről és Billről. Mind a nyolc történet a hatalom, identitás és az emberi viszonyok köré épül; bizonyos témák és képek visszatérnek és összefonódnak bennük; és mindegyik nagyjából délután fél ötkor játszódik. Még mindig elégedett vagyok a feladatommal.

Ursula K. Le Guin

2012. augusztus

FIVÉREK, NŐVÉREK

A megsérült bányász ott hevert egy magas kórházi ágyon. Még nem tért magához. Csendje mély volt és nyomasztó: teste a merev ráncokba gyűrődött lepedő alá szorult, arca szenvtelen volt, akár a kő. Mintha csak szembeszállna a súlyos csenddel és közönnyel, anyja fennhangon korholta: – Miért csináltad? Előttem akarsz meghalni? Nézzék csak, nézzenek rá az én szépségemre, a sólymomra, a folyómra, a fiamra! – Szinte hivalkodott bánatával. Fürdött benne, mint pacsirta a reggelben. A férfi csendje és az asszony lármája azonos dolgot takart: szembesülést az elviselhetetlennel. A fiatalabb fiú csak állt és hallgatta anyját. Teljesen maguk alá temették bajukkal, az életnagyságú fájdalmakkal. Öntudatlanul, gondatlanul és félbetörve, akár egy kréta, a bátyja teste a hús minden súlyával ránehezedett: el akart rohanni alóla, menteni akarta magát.

A megmentett férfi ott állt mellette: görnyedt, kis, középkorú fickó, bütykein mészkőpor fehérlett. Őt is nyomta a helyzet súlya. – Megmentett a haláltól – mondta Stefannak hebegve, magyarázatot keresve. Hangja a süketek színtelen hangja. – Biztosan – mondta Stefan – Ő ilyen.

Otthagyta a kórházat, ebédelni ment. Mindenki a bátyjáról kérdezgette. – Túléli – mondta nekik. A Fehér Oroszlánban ebédelt, többet ivott a kelleténél. – Nyomorék? Belőle? Kosztantból? Kapott pár tonna sziklát a nyakába, de meg sem kottyan neki, keményebb kőből faragták. – Kinevették, szokásuk szerint. – Kőből van – hajtogatta –, akárcsak ti mindannyian. – Otthagyta a Fehér Oroszlánt, lesietett négy saroknyit az Ardure utcán, ki a városból, majd ment tovább egyenesen északkeletnek, a mintegy fél kilométerrel odébb húzódó vasúti sínpárral párhuzamosan. A májusi nap apró volt és szürkés a feje felett. A talpa alatt por és apró gazok. A mészkőfennsík karsztja finoman rezgett körülötte a hőségtől, mintha egy légyfelhő átlátszó szárnyai zizegtek volna. A távolban kicsiny hegycsúcsok sorakoztak szilárdan a remegő, szürke ködben. Kölyökkora óta jól ismerte a távoli hegységeket, sőt kétszer közelről is látta őket a brajlavai vonatról, egyszer oda és egyszer visszafelé. Tudta, hogy fák borítják őket, fenyőfák, gyökereik a zubogó patakok partjába kapaszkodnak, ágaik sötéten meredeznek a ködben, amely összezárult és szétvált a hajnalfényes hegyi vízmosásokban, ahogyan a vonat átzakatolt rajta, sűrű füstbe borítva a zöld lejtőket, mintha fátylat borítana mezőire. A hegyoldalakon lármásan csobogtak a patakok a napfényben, egymást követték a vízesések. Itt, a karsztban a folyók a föld alatt futottak némán, akár sötét vénák a kőben. Egész nap lovagolhatott az ember Szfaroj Kampéből, mégsem ért a hegyekig, mindössze a mészkő porát taposta, és csak a második nap végén borult fölé a fák árnyéka, zubogtak lábánál a patakok. Stefan Fabbre leült a nyílegyenes, valószerűtlen út mentén, amelyen járt, és fejét karjára hajtotta. Egyedül, két kilométerre a várostól, fél kilométerre a sínektől, száz kilométerre a hegyektől ült a földön és siratta bátyját. A poros, sziklás fennsík reszketett és eltorzult körülötte a hőségben, akár egy gyötrődő emberi arc.

Egyórás késéssel tért vissza ebédszünetéről a Chorin cég irodájába, ahol könyvelőként dolgozott. Főnöke felbukkant az asztalánál. – Fabbre, ma délután nem kell bent maradnia.

– Miért nem?

– Ha netán szeretne bemenni a kórházba…

– Mit tehetnék ott? Nem foltozhatom össze, igaz?

– Ahogy gondolja – mondta a főnöke és hátat fordított neki.

Kosztant Fabbre huszonhat éves volt, amikor megsérült abban a kőomlásban a bányában, az öccse huszonhárom, húguk, Rozana tizenhárom. Épp elkezdett nyurgulni és nyakasodni, két lábbal földet taposni. Szaladgálás helyett lassan ballagott, esetlenül és kissé görnyedten, mintha csak minden egyes megtett lépéssel kénytelen-kelletlen egy küszöbön lépne át. Hangosan beszélt és nagy hangon nevetett. Keményen visszavágott minden érintésre, legyen az hang, szél vagy szó, amelyet nem ért, netán az esthajnalcsillag. Nem ismert közönyt, csak dacot. Folyton egymást marták Stefannal, oda szúrtak, ahol a másik még nyers volt és félkész. Amikor a fiú aznap este hazaért, anyja még nem jött meg a kórházból, Rozana némán ült a néma házban. Egész délután a fájdalom és halál járt eszében, dacossága cserbenhagyta.

– Ne lógasd az orrod – mondta neki Stefan, amikor a húga elétette a bablevest. – Rendbe fog jönni.

– Nem gondolod… Valaki azt mondta, talán ettől, tudod…

– Nyomorék lesz? Dehogyis, rendbe fog jönni.

– Szerinted miért futott oda, hogy ellökje azt a fickót az útból?

– Nincs rá ok, Roz, egyszerűen megtette.

Szíven ütötte, hogy húga ezt kérdezte tőle, és meglepte saját válaszának határozottsága. Nem hitte volna, hogy vannak válaszai.

– Azért fura – mondta a lány.

– Micsoda?

– Nem is tudom, Kosztant…

– Kiütötte a tartókövet a boltívedből, igaz? Durr! Egy kő kipottyan, összedől az egész. – A lány egy szavát sem értette: nem ismerte a helyet, ahová eljutott ma, a helyet, ahol olyan volt, akár a többi ember, osztozott velük az élet egyéni katasztrófájában. Ezen a vidéken Stefan nem lehetett a vezetője. – Nézz csak meg minket – folytatta bátyja –, itt heverünk a magunk kőhalma alatt. Kosztantot legalább kihúzták a sajátjából és teletömték morfiummal… Emlékszel, amikor kicsi voltál, azt mondtad egyszer, „Kosztant lesz a férjem, ha megnövök”.

Rozana bólintott. – Persze. És irtó dühös lett tőle.

– Mert anya nevetett.

– Apa és te nevettetek.

Hozzá sem nyúltak a vacsorához. Az ebédlőszoba szűk és sötét volt a kerozinlámpa körül.

– Milyen volt, amikor apa meghalt?

– Te is ott voltál – felelte Stefan.

– Kilenc múltam. De alig emlékszem rá. Csak hogy hőség volt, mint most, és egy csomó hatalmas lepke repült fejjel az üvegnek. Ugye, aznap éjjel halt meg?

– Azt hiszem.

– És milyen volt? – A lány próbálta felfedezni az új vidéket.

– Nem tudom. Csak meghalt. Nem lehet máshoz hasonlítani.

Az apjukkal negyvenhat évesen végzett egy tüdőgyulladás, harminc év után a kőfejtőben. Stefan alig emlékezett tisztábban halálára, mint Rozana. Sosem volt a boltíve tartóköve.

– Nincs itthon valami gyümölcs?

A lány nem válaszolt. A levegőbe bámult Kosztant széke felett az asztalnál. Homloka és sötét szemöldöke pont olyan volt, mint a bátyjáé: a rokonok közti hasonlóság olyan, mintha azonosak lennének, báty és húg pedig – egy homlokfőben vagy szemöldökívben – olyannyira vagy oly kevéssé egyazon személy volt, hogy egy kósza pillanatra maga Kosztant ült az asztal túlvégén, némán tűnődve saját hiányán.

– Van gyümölcs?

– Azt hiszem, maradt még alma a kamrában – felelte a lány, felriadva tűnődéséből, de olyan csendesen, hogy bátyja szemében egy futó pillanatra felnőtt nőnek tűnt, egy csendes nőnek, aki gondolatokba merülve válaszol, ő pedig azt ajánlotta szelíden ennek a nőnek: – Gyere, menjünk el a kórházba. Mostanra biztos békén hagyták.

A süket férfi szintén visszament a kórházba, és a lánya is vele tartott. Stefan ismerte, eladólány volt a hentesüzletben. A süket férfit nem engedték be a kórterembe, fél órán át szóval tartotta Stefant a fenyődeszkás váróterem hőségében, a sűrű gyanta- és hipószagban. Egyre csak beszélt, fel-alá járkált, leült és felpattant, dőlt belőle a süketek hangos, monoton beszéde. – Én vissza nem megyek a bányába, de nem ám. Bárcsak tegnap éjjel azt mondtam volna, másnap nem megyek le! Akkor más lenne most az ábra. Nem lennék itt, maga sem lenne itt, és ő sem feküdne odabent, a maga bátyja. Mindannyian otthon ülnénk, épségben és biztonságban, nem igaz? Többé be se teszem a lábam a bányába. Isten a tanúm rá. Inkább kimegyek a tanyára, ott a helyem. Ott nőttem fel, tudja, nyugaton a dombok között, a fivérem most is ott él. Visszamegyek hozzá és beállok mellé a tanyára. Vissza nem megyek abba a bányába többé.

A lánya ült a keményfa padon, némán, egyenes derékkal. Az arca keskeny, fekete haja szoros kontyba kötve. – Nincs melege? – kérdezte tőle Stefan, mire komoran annyit felelt: – Nem, jól vagyok. – A hangja tisztán csengett: régóta beszélt már süket apához. Stefan nem folytatta, mire a lány újra a padlóra nézett, ölében összekulcsolt kézzel. Apjából még mindig áradt a szó. Az ifjú hátrasimította izzadt haját, és megpróbálta félbeszakítani. – Jól van, jól teszi, Szacsik. Ne pocsékolja az életét a bányára. – A süket tovább beszélt.

– Nem hallja önt.

– Nem tudná hazavinni?

– Még vacsorázni sem tudtam elcsalni innét. Sose fog elhallgatni.

Utolsó mondatát még halkabban mondta, talán zavarban volt miatta, és ez megütötte Stefan fülét. Ismét végigsimított izzadt haján, a lányra nézett, és ki tudja miért, kéményfüst, vízesés és hegycsúcsok jutottak eszébe.

– Maga csak menjen haza. – A hangja egyszerre épp úgy csengett, akár a lányé, tisztán és lágyan. – Átviszem az apját az Oroszlánba egy órára.

– De akkor nem tud bemenni a bátyjához.

– Nem fog elszaladni. Menjen haza.

A Fehér Oroszlánban alaposan leitták magukat. Szacsik egyre csak a tanyáról és a dombokról fecsegett, Stefan a hegyekről és a városi főiskolán töltött évéről mesélt. Egyik sem hallotta a másikat. Stefan részegen hazatámogatta Szacsikot az egyik sorházban lévő otthonáig, amelyeket a Chorin cég építtetett még ’95-ben, amikor megnyitották az új kőfejtőt. A házsorok a város nyugati szélén húzódtak, mögöttük ott meredezett a karsztfal a félhold derengésében, se vége, se hossza sima felszínén gödrök megannyi himlőhelyével; sápadt fénye, amelyet harmadkézből kapott a naptól, a holdsugárral parolázott. A másodkézből ragyogó hold szélei elmosódtak, úgy lógott az égen, mintha egy háziasszony hagyta volna elöl, nehogy elfelejtse megfoltozni. – Mondja meg a lányának, hogy minden rendben – jelentette ki Stefan az ajtóban imbolyogva. – Minden rendben van. – Szacsik lelkesen szajkózta utána – Min-den, rend-ben.

Stefan részegen bújt ágyba, így a baleset napja összemosódott emlékezetében az év hátralévő részével – és a megőrzött szilánkok, a bátyja lehunyt szeme, a sötét hajú lány pillantása, a vakon bámuló hold, soha nem álltak össze egyetlen képpé, egymástól távol derengtek, köztük a néma semmi.

A karszthegyen sosincs tavasz: a víz, amelyet Szfaroj Kampében isznak, mély kutakból származik, kristálytiszta és íztelen. Jekatya Szacsik még ott érezte ajkán a tanyán ivott forrásvíz ízét, miközben egy fémserpenyőt súrolt a mosogatóban. Kemény súrolókefével és a kelleténél több erővel dolgozott, egészen elmerült munkájában, mélyen a tudatos örömök felszíne alá. A serpenyőre ráégett az étel, a bőségesen ráeresztett víz barna lett a durva sörték nyomán, ónján megcsillant a lámpafény. Itt a tanyán senki sem értett túlzottan a főzéshez. Előbb-utóbb át kell vennie tőlük a konyhát, ha rendesen akarnak enni. Kedvelte a házimunkákat, szeretett takarítani, felhevült arccal a fatüzelésű sparhelt fölé hajolni, asztalhoz hívni az embereket; eleven, sokszínű munka volt, nem olyan egyhangú, mint egész nap visszajárót számolni és köszöngetni a hentespultnál. Azért hagyta ott a várost a családjával, mert elege lett belőle. A tanyán élő rokonság zokszó nélkül fogadta négyüket, mint valami természeti csapást: több éhes szájat jelentettek, egyben több dolgos kezet. Jókora, mégis szegényes gazdaság volt. Jekatya betegeskedő anyja a serénykedő nagynénik és unokahúgok háta mögött somfordált; a férfiak, nagybátyja, apja és öccse, egész nap ki-be járkáltak poros csizmáikban; komoly diskurzus folyt egy újabb disznó vásárlásáról. – Jobb itt, mint a városban, nincsen ott semmi – jelentette ki Jekatya megözvegyült unokanővére; a lány egy szót se szólt. Nem tudott mit felelni. – Azt hiszem, Martin visszamegy előbb-utóbb – mondta végül. – Sose akart gazdálkodni. – És valóban, tizenhat éves öccse visszatért Szfaroj Kampébe még augusztusban, és munkát vállalt a kőbányában.

A fiú kivett egy szobát egy családnál. Ablaka egyenesen a Fabbre ház hátsó udvarára nézett, egy drótkerítéses téglalapra, tele porral és gyomokkal, egyik sarkában fenyőfa kornyadozott. Háziasszonya, egy bányászözvegy, sötéthajú, egyenes hátú, fegyelmezett nő volt, akárcsak Martin nővére, Jekatya. Mellette férfinak és fesztelennek érezte magát. Mikor az asszony nem volt otthon, a lánya és a négy másik bérlő, csupa huszonéves legényember, átvették a hatalmat; nagyokat kacagtak és egymás hátát csapkodták; a vasúti irodista Brajlavából előkapta a gitárját és kuplékat énekelt, apró szemeit forgatva, amelyek olyanok voltak, akár a zsírban úszó mazsolák. A lány harminc körüli hajadon volt: egyre csak nevetett és sürgölődött, a blúza kicsúszott hátul az övéből, de sosem gyűrte vissza. Vajon mire jó ez a nagy felhajtás? Miért nevetgélnek, bökdösik egymás vállát, dalolásznak a gitárral? Egyre többet űztek gúnyt belőle. De csak vállat vont és nyersen odaszólt valamit. Egyszer azon a nyelven, amelyet a kőfejtőben használnak. A gitáros akkor félrevonta és komoly képpel kioktatta, hogyan kell hölgyek előtt viselkedni. Martin vörösen, lehajtott fejjel hallgatta. Megtermett, széles vállú fiú volt. Arra gondolt, egy mozdulattal felkaphatná ezt a brajlavai vasutast és kitörhetné a nyakát. De nem tette. Nem volt rá joga. A vasúti irodista és a többiek már férfiak voltak: olyasmiket is értettek, amiket ő még nem, tudták az okát, minek ez a felhajtás, a szemforgatás, a dalolászás. Amíg rá nem jön erre, jogukban áll helyre tenni őt nőügyekben. Felment a szobájába, kikönyökölt az ablakba és elszívott egy cigarettát. A füstfelhő ott ragadt a mozdulatlan esti levegőben, beborította a fenyőt, a háztetőket, az egész világot hatalmas, kemény, sötétkék kristálykupolájával. Rozana Fabbre kilépett a szomszédos kertbe, egyetlen kurta, kecses karmozdulattal kiöntött egy lavór mosdóvizet, majd állt és nézte az ék alakba szűkült égkaréjt, sötét haja fehér blúzára omlott, a kék kristályba zárva. Száz kilométeres körzetben semmi sem moccant, csupán a lavórból kicsurranó utolsó cseppek, egymás után a fűbe potyogva, és Martin cigarettájának füstje, ahogy egyre gomolygott ujjai közül. Lassan behúzta kezét, nehogy a lány szeme megakadjon az apró füstfelhőn. Rozana felsóhajtott, lavórját az ajtófélfához verte, hogy kirázza belőle az utolsó vízcseppeket, amelyeknek nyomuk se volt már, majd megfordult és bement; az ajtó becsapódott. A kék este összezárult mögötte, mintha ott sem lett volna. Martin beledünnyögte a makulátlan levegőbe azt a szót, amelyet nem volt tanácsos hölgyek előtt kimondani, mire egy pillanatra, mintha választ kapna rá, az esthajnalcsillag felragyogott északnyugaton, magasan és tisztán.

Kosztant Fabbrét már hazaengedték, egész nap egyedül volt, mióta mankójával be tudta járni a szobát. Senkit sem érdekelt, mivel tölti ezeket a végtelen, néma napokat, legkevésbé őt magát. Tevékeny ember volt, a legerősebb és legeszesebb munkás a kőbányában, huszonhárom éves kora óta művezető; így aztán nem volt gyakorlata a tétlenségben és magányban. Munkaideje minden percét kihasználta. Most az idő használta őt. Kosztant figyelte, hogyan munkálkodik rajta; gondosan, akár egy mesterét figyelő inas, zokszó és türelmetlenség nélkül. Minden erejét belefektette, hogy kitanulja az új mesterséget, a gyengélkedést. A napjait kísérő csend rátapadt, ahogy a mészkőpor tapadt bőrére a bánya mélyén.

Anyjuk hatig a rőfösboltban dolgozott; Stefan ötkor végzett a munkával. Esténként egy órán át kettesben volt a két fivér. Stefan régebben a hátsó kertben töltötte ezt az órát, a fenyő alatt sóhajtozott ostobán, nézte a láthatatlan rovarokért cikázó fecskéket a végtelen szürkületben, időnként átsétált a Fehér Oroszlánba. Most egyenesen hazajött, hozta Kosztantnak a friss Brajlava Harsonát. Együtt átolvasták, egymás közt cserélgetve lapjait. Stefan úgy tervezte, végre elmondja, mi nyomja lelkét, de mégsem tette. A por ajkára száradt. Nem történt semmi. Napról napra ugyanúgy telt az óra. Bátyja némán ült, vonzó, csendes arca az újságba merült. Lassan olvasott, Stefannak mindig várakoznia kellett a következő lapra; látta, ahogy Kosztant szeme szóról szóra vándorol. Aztán betoppant Rozana, még búcsút kiáltott osztálytársnőinek az utcára, majd megjelent az anyjuk, ajtók csapódtak, hangok csendültek szobáról szobára, a konyha megtelt füsttel és csörömpöléssel, tányérok csattantak egymáshoz, elűzve az órát.

Egyik este Kosztant, alighogy belekezdett az olvasásba, letette az újságot. Hosszú csend lett, semmi sem történt, Stefan ezalatt tovább olvasott, úgy tett, mintha észre sem vette volna.

– Stefan, ott a pipám melletted.

– Rendben – motyogta Stefan, odaadta a pipát. Kosztant megtömte és rágyújtott, pöfékelt néhányat, majd letette. Jobb keze a szék karfáján hevert, keményen, ernyedten, markában a görcsbe zárult sivársággal, amely túl nehéz volt, hogy elbírja. Stefan az újság mögé bújt és a csend tovább nyúlt.

Felolvasom neki ezt a szakszervezetről, gondolta Stefan, de nem tette. A szeme újabb cikk után kutatott, újabb olvasnivalóért. Miért nem tudok hozzá szólni?

– Roz lassan kész nő – mondta Kosztant.

– Nem sok kell hozzá – dünnyögte Stefan.

– Jobban kéne törődni vele. Sokat rágódom ezen. Nem való ez a város fiatal lányoknak. Hemzseg a duhaj fickóktól és kemény legényektől.

– Azokat bőven találni máshol is.

– Találni, az igaz – mondta Kosztant, kérdés nélkül elfogadva Stefan kijelentését. Sosem járt még távol a karszttól, ki sem mozdult Szfaroj Kampéból. Nem ismert semmit a mészkőn kívül, az Ardure utcán, Chorin utcán és Gulhelm utcán kívül, a messzi hegyeken és a végtelen égbolton kívül.

– Azt hiszem – mondta és ismét felvette pipáját –, elég önfejű fruska.

– A legények kétszer is meggondolják, mielőtt kikezdenek Fabbre húgával – jelentette ki Stefan. – De rád amúgy is hallgat.

– Rád is.

– Rám? Ugyan minek kéne rám hallgatnia?

– Ugyanazért – mondta Kosztant, de Stefan végre megtalálta a hangját.

– Miért kéne tisztelnie engem? Megvan a magához való esze. Mi sem hallgattunk sosem apánkra, nem igaz? Egykutya.

– Te más vagy apánknál, ha így érted. Tanult ember vagy.

– Még hogy tanult… Kész professzor, mi? Jézusom. Egy évet töltöttem a tanárképzőn.

– És miért maradtál ki, Stefan?

A kérdésnek szinte nem volt súlya, nyílegyenest röppent ki Kosztant csendjének szívéből, szikár, töprengő tudatlanságából. Amint, akárcsak Rozana, zárkózott, nagyszerű fivérük gondolatainak mélyébe zárva magára talált, Stefan talajt vesztve kibökte az első dolgot, ami eszébe ötlött. – Féltem, hogy ki fogok bukni. Ezért nem is bajlódtam vele.

Tisztán, akár egy pohár víz, itt állt az igazság, amelyet magának sem ismert be eddig.

Kosztant bólintott, agyában megforgatva a bukás gondolatát, amellyel nemigen volt még dolga. Majd annyit mondott zengő, kedves hangján: – Csak az idődet pocsékolod Kampében.

– Tényleg? Te talán nem?

– Én nem pocsékolok el semmit. Sosem kaptam ösztöndíjat. – Kosztant mosolygott, és mosolyának jó kedélye feldühítette Stefant.

– Persze, hisz meg sem próbáltad, mentél egyenest a föld alá tizenöt évesen. Idehallgass, gondoltál már rá, feltetted magadnak a kérdést akár egy percre is, mit keresel itt, miért mentél el a kőfejtőbe, miért végzed ezt a munkát? Hogy most már életed végéig, heti hat napon át, az év minden hetében ezt fogod csinálni? A pénz miatt, persze, de annyiféleképp lehet még pénzt keresni. Mire jó ez az egész? Miért marad bárki ebben az istenverte városban, ezen az istenverte sziklán, ahol semmi sem terem meg? Miért nem kerekednek fel és lépnek le innen? Még te beszélsz időpocsékolásról? Mi a jóistennek kell ez az egész… tényleg csak ennyiről szól?

– Gondoltam már rá. Másra sem gondolok évek óta.

– Akkor miért maradsz?

– Mert félek elmenni. Olyan lenne, mint neked Brajlava, a főiskola. De te… Nekem megvan itt a munkám, ezt csinálom, ehhez értek. Te bárhová mész, felteheted a kérdést, mire jó az egész.

– Tudom. – Stefan felállt, vékony alakja mozgásba lendült, gesztusait félbehagyva, szavait elharapva dőlt belőle a beszéd. – Tudom. Sehol sem bújhatsz ki a saját bőrödből. De mást jelent ez nekem és egész mást neked. Te elpazarolod itt magadat, Kosztant. Itt ez a mostani dolog, ez a hőstett-dolog, hogy összetörted magad azért a Szacsikért, egy idiótáért, aki nem vett észre egy kőcsuszamlást…

– Nem hallotta meg – szólt közbe Kosztant, de Stefant már nem lehetett leállítani.

– Nem ez a lényeg! A lényeg az, hogy az effélék törődjenek csak magukkal, ki ez az ember neked, mit számít az élete? Miért mentél be érte, amikor megláttad a lavinát? Pont azért, amiért bányász lettél, amiért azóta is a kövek közt rohadsz. A nagy semmiért. Mert így alakult, ezt hozta a sors. Hagyod, hogy történjenek veled a dolgok, elfogadod, ami az nyakadba zúdul, pedig saját kézbe vehetnéd az életed és azt tehetnél vele, amit akarsz!

Nem ezt akarta kihozni belőle, nem ezt akarta mondani. Csak szóra akarta bírni bátyját. De a szavak kiáradtak a száján és szétpattogtak, akár a jégeső. Kosztant némán ült, erős tenyere ökölbe zárult, végül annyit mondott: – Többre tartasz, mint ami vagyok. – Nem a szerénység beszélt belőle. Távol állt tőle. Higgadtsága büszkeségből fakadt. Értette Stefan elvágyódását, de nem osztozott benne; neki semmi sem hiányzott, ép egész volt. Járta a maga útját, bárhová vezesse, lenyűgöző és sebezhető egységgel testben-lélekben, ahogyan egy száműzött király járja a kietlen vidéket: markában a teljes királysága – városok, fák, emberek, hegyek, mezők és a madarak tavaszi röpte –, akár az elvetendő mag, de nincs egy szava sem, mert sehol egy lélek, akihez szólhatna a nyelvén.

– De hát te magad mondtad, hogy gondolsz erre, hogy mire jó az egész, ennyi lenne az élet… ha tényleg gondoltál rá, biztosan választ is kerestél!

Hosszú csend után Kosztant azt mondta: – Majdnem meg is találtam. Múlt májusban.

Stefan abbahagyta a hadonászást, némán bámult ki az ablakon. Megrémült. – Az… nem a válasz volt – hebegte.

– Biztosan akad jobb is – ismerte el Kosztant.

– Agyadra megy ez a sok üldögélés… egy nő kéne neked – jelentette ki Stefan, újra hadonászni kezdett, nyelve akadozott, nézte odakint a járdakövekből felbukkanó kora őszi estét, tiszta és üres egét nem takarták faágak, sőt füstfelhők sem. A bátyja felnevetett mögötte. – Ez az igazság – mondta Stefan dacosan, meg sem fordulva.

– Meglehet. És mi van veled?

– Kiültek a lépcsőre az özvegy Katalnij házánál. Biztos megint éjjeli ügyeleten van a kórházban. Hallod a gitárt? Az a brajlavai fickó játszik a vasúti irodából, aki folyton a lányok után koslat. Még Nona Katalnijt is megkörnyékezte. Szacsik fia is ott él most. Az új fejtésnél dolgozik, azt hallottam valakitől. Az is lehet, hogy a brigádodban.

– Milyen fiú?

– A Szacsiké.

– Azt hittem, elköltöztek a városból.

– Úgy volt, kimentek valami tanyára a nyugati domboknál. De a fia biztosan itt maradt dolgozni.

– És hol a lány?

– Az apjával ment, ha jól tudom.

A csend ezúttal hosszabbra nyúlt, körülvette őket, akár egy medence tükre, amelyben ott bukdácsoltak az utolsó szavak, halványan, homályosan. A szobát megtöltötte a szürkület. Kosztant kinyújtózott és felsóhajtott. Stefan érezte, ahogy békesség tölti el, megfoghatatlanul és kétségbevonhatatlanul, akár a sötétedés. Beszélgettek, és nem jutottak dűlőre, de messze még az utolsó lépés, bármikor sor kerülhet a következőre. Egyelőre megbékélt a bátyjával és önmagával.

– Rövidülnek az esték – mondta Kosztant halkan.

– Néhányszor láttam, szombatonként. Bejön a szekérrel a tanyáról.

– És hol az a tanya?

– Nyugaton, a dombok lábánál. Csak ennyit mondott az öreg Szacsik.

– Kilovagolhatnék oda, ha tudnék – mondta Kosztant. Pipára gyújtott, a gyufaláng is békésen fénylett a szoba tiszta szürkületében; amikor Stefan újra kinézett az ablakon, az este még sötétebbnek látszott. A gitár elhallgatott, majd a szomszéd ház lépcsőjén felcsapott a nevetés.

– Ha találkozom vele szombaton, megkérem, hogy nézzen be hozzánk.

Kosztant egy szót sem szólt. Stefan nem várt választ. Életében először kért a bátyja segítséget tőle.

Megjött az anyjuk, hangosan és fáradtan lépett a szobába, magasan kitöltötte azt. A padlók panaszosan nyikorogtak a talpa alatt, a konyha megtelt zörgéssel és gőzzel, minden felbolydult körülötte, kivéve két fiát: Stefan kitért útjából, Kosztant az ura volt.

Szombaton Stefan délben végzett. Lesétált az Ardure utcán, kereste a tanyasi szekeret a deres lóval. Nem voltak a városban, ezért betért a Fehér Oroszlánba, megkönnyebbülten és unottan. Eljött a következő szombat, aztán a harmadik. Október lett, a délutánok egyre korábban értek véget. Martin Szacsik sétált előtte a Gulhelm utcában, Stefan beérte és megszólította: – Jó estét, Szacsik. – A fiú üres, szürke szemekkel rámeredt, arca, keze és ruhája is szürke volt a kőportól, olyan lassan és mereven járt, akár egy ötvenéves férfi.

– Melyik brigádban dolgozol?

– Az ötösben – Tisztán, érthetően beszélt, akár a nővére.

– Az a bátyám brigádja.

– Tudom. – Lépésről lépésre haladtak. – Azt mondták, jövő hónapban talán visszajön a bányába.

Stefan megrázta a fejét.

– A családod még kint él a tanyán? – kérdezte.

Martin bólintott, épp, amint megálltak a Katalnij ház előtt. Feltámadt benne az élet, most, hogy hazaért és várta a vacsorája. Büszke volt rá, hogy Stefan Fabbre szóba áll vele, de nem szeppent meg tőle. Bár Stefan okos volt, szeszélyes, tétova fickónak tartották, egy férfi felének, míg bátyja másfél férfival felért. – Verre közelében – mondta Martin. – Pokoli hely, nem bírtam elviselni.

– És a nővéred?

– Úgy gondolta, anya mellett kell maradnia. Pedig el kéne jönnie onnan, pokoli az a hely.

– Hát, ez sem egy paradicsom – mondta Stefan.

– Kidolgozod a beledet is és egy fityinget se kapsz érte. Egy épeszű ember sincs azokon a tanyákon. Apa pont oda illik. – Martinban feltámadt a férfiasság, hogy leszólhatta az apját. Stefan Fabbre rásandított, némi lenézéssel, és azt mondta: – Meglehet. Jó estét, Szacsik. – Martin leverten oldalgott be a házba. Mikor lesz már rendes férfi, ahelyett, hogy más férfiak tanítanák a rendre? Mit számít, ha Stefan Fabbre lenézi és elfordul tőle?

Másnap összeakadt Rozana Fabbréval az utcán. Az egyik barátnőjével volt, Martin pedig egy bányásztársával, tavaly még mindnyájan egy iskolába jártak. – Hogy vagy, Roz? – kiáltott oda Martin, és megbökte barátját. A lányok dölyfösen lépkedtek el mellettük, akár a darvak. – Klassz csaj – mondta Martin. – Ugyan már, csak egy csitri – felelte a barátja. – Hát nagyot néznél – vetette oda Martin egy vaskos kacajjal, majd felnézett és észrevette, hogy Stefan Fabbre jön szembe az utcán. Egy pillanatra úgy érezte, körülvették, nincs menekvés.

Stefan útban volt a Fehér Oroszlánba, de mikor elment a városi szálloda istállója mellett, észrevette az aranyderes lovat az udvarán. Bement a szállóba, leült a barna szalonban, a nyeregszappan és szikkadt pókok szagában. Két órát várakozott. Majd belépett a lány, kihúzott háttal, hajára fekete kendő simult, beteljesítve a hosszú várakozást, és oly híven magához, hogy Stefan gyönyörködve nézte, míg elment mellette. Jekatya már a lépcsőnél járt, mire észbekapott. – Szacsik kisasszony – szólt utána.

A lány riadtan megállt az első lépcsőfokon.

– Szeretnék egy szívességet kérni öntől. – Stefan hangja kásás volt a furcsa, időtlen várakozástól. – Itt marad ma éjszakára?

– Igen.

– Kosztant kérdezett ön felől. Kíváncsi rá, mi van az apjával. Sajnos még nem hagyhatja el a szobáját, alig tud járni.

– Apám jól van.

– Tudja, arra gondoltam…

– Benézhetek magukhoz. Úgyis meg akartam látogatni Martint. A szomszédban laknak, igaz?

– Hát ez remek. Akkor… megvárom.

Jekatya felszaladt a szobájába, megmosta poros arcát és kezét, majd díszítésként feltűzött szürke ruhájára egy csipkegallért, amit a másnapi istentiszteletre vásárolt. Aztán leszedte. Ismét felkötötte a fekete kendőt fekete hajára, lement és átsétált Stefannal a hatsaroknyira lévő házhoz a sápadt októberi napsütésben. Amint megpillantotta Kosztantot, visszahőkölt. Soha nem látta még közelről, csak akkor egyszer, a kórházban, ahol szinte elveszett a sok gipszben, kötésben, hőségben, fájdalomban és apja szócséplésében. De most szemtől szemben láthatta.

Könnyedén beindult a társalgás köztük. Jekatya egész fesztelenül érezte volna magát a férfival, ha nem lett volna olyan káprázatosan jóképű; szépsége folyton elvonta a lány figyelmét. Hangja és mondanivalója komoly volt, ám egyszerű és megnyugtató. Az öccsével épp ellenkező volt a helyzet: rajta nem volt sok néznivaló, de a lányt rögtön valami rossz érzés töltötte el tőle, elveszettség. Kosztant csendes volt és elcsendesítő; Stefan rohamokban csapott le, akár az őszi szél, keserűen és görcsösen: sosem tudta az ember, hányadán áll vele.

– Milyen az élet odakint? – kérdezte Kosztant, mire a lány azt felelte: – Nem rossz. Egy kicsit sivár.

– Úgy tartják, nincs keményebb munka a gazdálkodásnál.

– Nem bánom, hogy kemény, csak ne lenne annyi a sár.

– Van falu a közelben?

– Hát, félúton vagyunk Verre és Lotima között. De sok szomszédunk van, harminc kilométeren belül lakik mindenki.

– Ha így számolja, mi is a szomszédai vagyunk még – szólt közbe Stefan. A hangja elcsuklott a mondat közepén. Úgy érezte, kilóg a társaságból. Kosztant nyugodtan üldögélt, sérült lábát kinyújtva, kezét összekulcsolta a másik térdén; Jekatya szemben ült vele, kihúzott háttal, keze az ölében hevert. Nem sokban hasonlítottak, de akár testvérek lehettek volna. Stefan felállt, motyogott valami mentegetőzést és kiment az udvarra. Északról fújt a szél. Verebek szökdécseltek a keserű porban a fenyő alatt, a gyomos gyep korpájában. Ingek, alsóneműk, lepedők csapkodtak a vasrudak közé feszített szárítókötélen: hol elernyedtek, hol felrebbentek. Ózonillat töltötte meg a levegőt. Stefan átmászott a kerítésen, átvágott a Katalnij udvaron az utca irányába, majd nyugat felé fordult. Pár sarok után az utca elfogyott. Egy ösvény vezetett tovább a kőbányához, amelyet húsz éve lezártak, amikor víz tört fel belőle: mára legalább hat méter mélyen állt az üregben. Nyaranta fiúk lubickoltak itt. Stefan mindig rémülten úszta át, mert sosem tanult meg rendesen úszni és sehol nem ért le a lába: egyformán mély és csonthideg volt a víz. Pár éve belefulladt egy fiú, tavaly egy férfi beleölte magát, egy bányász, akit megvakítottak a szemébe fúródó kőszilánkok. A mai napig Nyugati Fejtésnek hívták, már Stefan apja is dolgozott benne, kamaszfejjel. Az ifjú letelepedett a peremére, figyelte a négy fal közé szorult szelet, ahogy remegő örvényeket kavar a víz üres tükrén.

– Mennem kell Martinhoz – mondta Jekatya. Miközben felállt, Kosztant a mankói után nyúlt, de aztán feladta. – Túl sokáig tart, mire felkászálódom – mondta.

– Mennyit tud menni velük?

– Innentől odáig – felelte a férfi és a konyhára mutatott. – A lábammal semmi baj, a hátam miatt megy lassan.

– Mikor szabadulhat meg tőlük?

– Az orvos szerint húsvétra talpra állok. Még aznap kirohanok a Nyugati Fejtéshez és a tóba hajítom őket. – Mindketten elmosolyodtak. A lányban gyengédség támadt Kosztant iránt, és büszkeség, hogy ismerheti.

– Bejár majd Kampébe akkor is, ha rosszra fordult az idő?

– Attól függ, milyenek lesznek az utak.

– Ha úgy adódik, nézzen be hozzám – mondta a férfi. – Már ha van kedve.

– Úgy lesz.

Észrevették, hogy Stefan eltűnt.

– Fogalmam sincs, hová ment – mondta Kosztant. – Jön-megy, ahogy a kedve tartja, ő már csak ilyen. Az öccse, Martin, úgy hallom, jól boldogul a brigádban.

– Fiatal még – mondta Jekatya.

– Eleinte elég nehéz. Én tizenöt évesen mentem le. De mikor erőre kap az ember és kiismeri a dolgát, már gyerekjáték. Üdvözlöm a családját. – A lány megrázta Kosztant markos, meleg kezét, majd magára hagyta. A küszöbön szembe találta magát Stefannal. Az ifjú nyakig vörösödött. Jekatyát megdöbbentette, hogy elpirulni lát egy férfit. Stefan megszólalt, szokás szerint rögtön a lényegre térve: – Egy évvel alattam járt a gimnáziumban, igaz?

– Igen.

– Folyton együtt voltak Roza Bajenyinnal. Ő nyerte meg azt az ösztöndíjat, amit én, egy évvel később.

– Tanárnő lett, Valonéban dolgozik.

– Többre jutott vele, mint nekem sikerült volna. Tudja, sokat gondolok arra, milyen fura egy ilyen helyen felnőni, ahol mindenkit ismerek, majd egyszer csak találkozom valakivel és kiderül, hogy valójában nem is ismertem senkit.

A lány nem tudta, mit feleljen. Stefan elköszönt és bement a házba, ő pedig folytatta útját, szorosabbra kötve a fejkendőjét a feltámadt szélben.

Rozana és az anyjuk egy perccel Stefan után léptek be a házba. – Kivel diskuráltál az ajtóban? – kérdezte éles hangon az anyja. – A fejemet rá, hogy nem Nona Katalnij volt!

– Eltaláltad – mondta Stefan.

– Jól van, vigyázz is azzal a lánnyal: az a fajta vagy, akire tíz körömmel lecsapna. Jól is néznék ki, aztán sétáltathatnád a kutyuskáját, mialatt a mamája férfibérlőit szórakoztatja a szentem. – Elnevette magát Rozanával, kacagásuk harsány és sötét volt. – Akkor kivel beszélgettél?

– Mi közöd hozzá? - kiáltott rá a fiú. Nevetésük feldühítette: olyan volt, mint egy kőzápor, kemény, kopogó kavicsokból, sokkal sűrűbb annál, hogy ép bőrrel megússza.

– Mi közöm hozzá, hogy ki álldogál a saját ajtómban, mindjárt megmondom neked, ha tudni akarod… – A szavak egy csapásra utolérték dühét, akár minden más szenvedélyét. – De nagyra vagy magaddal meg a főiskoláddal, ahonnan farkad behúzva rohantál haza, nem igaz, szóval majd megmondom én neked, mi közöm hozzá, ki járkál a házamban… – Rozana közbekiáltott: – Én tudom, ki volt, Martin Szacsik nővére! – Hirtelen Kosztant bukkant fel mellettük, mankóira görnyedve és toronymagasan. – Elég ebből! – mondta és mind elhallgattak.

Sem akkor, sem később egy szó sem esett anya és fiú, báty és öcs között arról, mit keresett Jekatya Szacsik a házban.

Martin a Harangba vitte ebédelni a nővérét, abba az étterembe, ahová a Chorin cég irodistái és a más városokból érkezett látogatók járnak. Büszke volt magára, hogy kedvére tesz a lánynak és büszke volt a fehér terítőre, a villákra és leveseskanalakra, csak a pincérektől tartott. Ott ült kinőtt vasárnapi öltönyében, nővére a szürke ruhájában, és fenemód lenyűgözően viselkedtek, tisztára, mint a felnőttek. Jekatya teljes lelki nyugalommal nézte az étlapot, és a szeme se rebbent, ahogy odasuttogta neki: – De hát itt kétféle leves van.

– Igen – nyugtázta a fiú, csudára csiszoltan.

– Kiválasztod, melyiket együk?

– Még szép.

– Muszáj lesz, különben még elsül a fejed, mielőtt a húshoz érünk – Kuncogni kezdtek. Jekatyának rázkódott a válla, arcát a szalvétájába rejtette, hatalmas szalvéta volt. – Martin, nézd már, még lepedőt is adtak. – Mindketten remegtek, prüszköltek kínjukban, mialatt a pincér, egy másik lepedővel a vállán, feltartóztathatatlanul közeledett.

A vacsorát halkan rendelték meg és illendően fogyasztották el, könyöküket az oldalukhoz szorítva. A desszert gesztenyepüré volt, és Jekatya az élvezettől enyhítve kissé tartásán, megszólalt: – Roza Bajenyin azt írta a levelében, hogy van egy egész gesztenyeerdő a város szélén, ahol most lakik, és az emberek ősszel kijárnak gesztenyét szedni, azt írta, az erdő olyan sűrű, akár az éjszaka, és egészen a folyópartig ér. – Hat hét tanyasi élet után a városi kiruccanás, a beszélgetés Kosztanttal és Stefannal egészen feldobta a lányt. – Ez iszonyú finom – mondta, de azt nem mondhatta, mit látott közben: az aranyló napsugarakat a víztükrön a végtelen, sötétlombú erdők között, a folyásiránnyal szembefújó szelet az árnyak között, és az avar, a folyó, a gesztenyepüré illatát, az erdők, folyók, idegenek világát a mindent beragyogó napsütésben.

– Láttam, hogy beszélgettél Stefan Fabbréval – mondta Martin.

– Náluk jártam.

– Miért?

– Meghívtak.

– Mire fel?

– Csak kíváncsiak voltak, hogy boldogulunk.

– Engem sose kérdeztek.

– Mert nem a tanyán élsz, pupák. A brigádjában vagy, nem igaz? Benézhetnél hozzá néha. Nagyszerű ember, kedvelnéd.

Martin felhorkant. Rossz néven vette Jekatyától, hogy meglátogatta a Fabbre családot, és még az okát sem tudta. Valahogy ettől bonyolultabb lett minden. Biztosan Rozana is ott volt. Nem akarta, hogy a nővére tudjon Rozanáról. De mégis mit tudhatna róla? Inkább mogorva arccal feladta.

– A fiatalabbik fivér, Stefan, a Chorin irodáján dolgozik, igaz?

– Valami könyvelőféle. Állítólag igazi észkombájn, még főiskolára is járt, de kirúgták.

– Tudom. – Jekatya boldogan bekapta az utolsó falat gesztenyepürét. – Az egész város tudja – folytatta.

– Nem bírom a fickót – jelentette ki Martin.

– Miért?

– Csak úgy. – A fiú megkönnyebbült, most, hogy rosszkedvét Stefanra zúdíthatta. – Kérsz kávét?

– Jaj, nem.

– Ugyan már. Én kérek. – Nagy garral rendelt két kávét. Jekatya elismerően nézte, élvezettel kortyolgatva a kávéját. – Micsoda szerencse, hogy van egy fivérem – állapította meg. Másnap reggel, vasárnap, Martin a szálló előtt várta, és együtt mentek el a templomba: énekelték a református zsoltárokat, hallották egymás erős hangját, mindketten tele voltak derűvel és nevetéssel. Stefan Fabbre is eljött az istentiszteletre. – Szokott templomba járni? – kérdezte Jekatya Martint, amikor kiléptek az utcára.

– Nem – felelte az öccse, pedig fogalma sem volt róla, májusban fordult meg utoljára istentiszteleten. Elunta magát és morcos lett a hosszú prédikációtól. – Csak utánad koslat.

Jekatya egy szót sem szólt.

– Te mondtad, hogy a szállónál várt rád. Állítólag csak azért, hogy elvigyen a bátyjához. Fecseg veled az utcán. Felbukkan a templomban. – Az önvédelem egymás után adta kezébe az érveket, ahogy kimondta őket, magát is meggyőzte.

– Martin – mondta Jekatya –, kifejezetten utálom egy férfiban, ha kotnyeleskedik.

– Ha nem a nővérem lennél…

– Ha nem a nővéred lennék, nem kéne a badarságaidat hallgatnom. Szólnál a szállóban, hogy fogassák be a lovamat? – Keserű szájízzel váltak el egymástól, de haragjuk semmivé lett pár nap alatt.

November végén Jekatya ismét bekocsizott Szfaroj Kampéba, és meglátogatta a Fabbre házat. Nagy kedve volt hozzá, és Kosztantnak is megígérte, mégis erőt kellett vennie magán; mikor kiderült, hogy csak Kosztant és Rozana van otthon, Stefan nincs, megkönnyebbült. Martin felzaklatta a locsogásával. Különben is Kosztanttal akart találkozni.

De Kosztant Stefanról akart beszélni.

– Folyton csavarog, vagy az Oroszlánban gubbaszt. Nyughatatlan. Pocsékolja az idejét. Múltkor beszélgettem vele, azt mondta, fél elhagyni Kampét. Sokat gondolkodtam azon, hogy értette ezt. Mégis mitől félne?

– Minden barátja itt van.

– Az nem sok. Adja a hivatalnokot a bányászoknak, és bányászként viselkedik a hivatalnokok között. Láttam, mit művel itthon, amikor átjönnek a cimboráim. Miért nem tud egyszerűen önmaga lenni?

– Talán nem ismeri önmagát.

– Attól nem fogja jobban megismerni, hogy lődörög, és a holdat bámulja, vagy az Oroszlánban vedel – jelentette ki Kosztant, keményen és biztosan önnön tökéletességében. – Beleköt a bányászokba, három bunyója is volt az elmúlt egy hónapban. Mindig pórul járt a szerencsétlen. – Felnevetett. A lány nem számított ilyen ártatlan nevetésre ettől a kőből faragott arctól. Kosztant tele volt kedvességgel: mélyen aggódott öccséért, nevetésében nyoma sincs a gúnynak, jószívű kacagás volt. Akárcsak Stefan, a lány is csodálta szépségét és erejét, bár ő nem hitte, hogy pocsékba megy. Az Úr gondot visel házára és ismeri szolgáit. Ha ezt az ártatlan és csodálatos embert ideküldte, hogy árnyékban éljen ezen a kősíkságon, a háza javát szolgálta vele, hasznát a sziklák és rózsák különös gazdaságának, benne a rohanó, sohasem apadó folyókkal, tigrisekkel, óceánnal, férgekkel és a nem örökkévaló csillagokkal.

Rozana a tűzhely mellől figyelte beszélgetésüket. Csendben ült, nehéz szívvel és görnyedt vállal – noha az utóbbi időben újra megtanult egyenes derékkal járni, ahogy még évekkel ezelőtt, gyerekfejjel járt. Úgy tartják, a milliomosélethez is hozzá lehet szokni, így hát az ember azt is megszokja pár év alatt, hogy nő lett belőle. Rozana már tanulgatta, hogyan viselje öröksége pompás, súlyos öltözékét. Most is csak figyelt, amire ritkán volt példa. Sosem hallott még felnőtteket úgy beszélgetni, ahogyan ezek ketten beszéltek. Sosem hallott még társalgást. Húsz perc után halkan kiosont. Eleget tanult, túl sokat is, idő kellett, hogy megeméssze, és némi gyakorlás. Azonnal hozzá is látott. Egyenes derékkal végigment az utcán: nem sétált, nem sietett, arcán Jekatya Szacsik nyugalmát viselte.

– A fellegekben jársz, Roz? – kiáltott oda Martin Szacsik Katalnijék udvarából.

A lány rámosolygott, és annyit mondott: – Szervusz, Martin. – A fiú csak állt és nézte.

– Hová mész? – kérdezte óvatosan.

– Sehová. Csak sétálgatok. Épp nálunk van a nővéred.

– Tényleg? – Martin furcsamód ostobának és harciasnak tűnt, de a lány nem esett ki a szerepéből. – Igen – felelte udvariasan. – Látogatóba jött a bátyámhoz.

– Melyikhez?

– Kosztanthoz. Ugyan miért jönne Stefanhoz? – felelte széles vigyorral, egy pillanatra megfeledkezve új énjéről.

– És te meg miért őgyelegsz itt magadban?

– Miért is ne? – felelte, és az a csípős „őgyelegsz” visszazökkentette a nyájas modorba.

– Elkísérlek.

– Miért is ne?

Lesétáltak a Gulhelm utcán, egészen a gyomos sínekig.

– Nincs kedved eljönni a Nyugati Fejtéshez?

– Miért is ne? – Rozana megkedvelte ezt a kifejezést, tapasztalat áradt belőle.

Folytatták útjukat a vékony, kavicsos porban, kétoldalt kiszáradt fűtengerrel, szálai túl rövidek voltak, hogy meghajoljanak az északnyugati szélben. Irdatlan felhőtömegek suhantak fejük felett, mintha csak szárnyra kaptak volna és velük száguldott volna a szürke fennsík. – A felhőktől elszédül az ember – jelentette ki Martin. – Mint mikor felnézel egy zászlórúdra. – Ég felé fordított arccal mentek, nem láttak mást a szél reptén kívül. Rozana úgy érezte, bár talpuk a földet éri, egészen az égig érnek, az égbolton sétálnak keresztül, akár a szárnyaló madarak. Martinra nézett, ahogyan a fellegekben járt.

Odaértek az elhagyott kőfejtőhöz, álltak és lenéztek a csapdába szorult széltől fodrozódó vízre.

– Nincs kedved úszni egyet?

– Miért is ne?

– Van itt egy öszvércsapás. Piszok fura, képzeld, egyenesen belemegy a vízbe.

– Hideg van.

– Menjünk le az ösvényen. A falak között alig érezni a szelet. Ott ugrott le Penik, onnan hozták fel, az alól.

Rozana megállt a bányató peremén. A szürke szél elsüvített mellette. – Szerinted direkt csinálta? Mégiscsak vak volt, talán beleesett…

– Látott valamennyire. Brajlavába akarták küldeni, hogy megműtsék a szemét. Gyere már. – Követte a fiút a lefelé tartó ösvényhez. Felülről nézve nagyon meredeknek tűnt. Az elmúlt egy évben Rozana bátorsága valahogy megfogyatkozott. Lassan a fiú után indult, le a simára kopott, sziklatörmelékes csapáson a bányamélybe. – Itt vigyázz – mondta a fiú, megtorpanva egy meredek lejtőnél, megfogta Rozana kezét, és lekísérte rajta. A végén rögtön elengedték egymást, a fiú továbbment, vezette, amíg a víz elvágta útjukat és az ösvény elmerült a bányató titokzatos fenekére. A víz ólomsötét és zavaros volt, felszíne ezernyi fodorra, körre és ellenkörre szakadt a falak közé szorulva cikázó, enyhe szélben.

– Továbbmenjek? – kérdezte Martin, suttogása dörgött a csendben.

– Miért is ne?

A fiú elindult. Rozana rákiáltott – Állj! – Már térdig gázolt a vízben, megfordult és kibillent egyensúlyából, orra bukva ért partot, vízesőt zúdítva a lányra és visszhangot verve a sziklafalak között. – Elment az eszed, miért csináltad ezt? – Martin leült a földre, levette ormótlan cipőjét, hogy kirázza a vizet belőle; hangtalanul és fogvacogva felnevetett. – Miért csináltad?

– Kedvem volt hozzá – felelte. Elkapta a lány karját, térdre húzta magához, és megcsókolta. Hosszú csók volt. Rozana szabadulni próbált, elhúzódott tőle. Martin szinte észre sem vette. Hevert a köveken a víz szélén, és nevetett: erős volt, akár a föld, de a kezét sem tudta megemelni… Tátott szájjal és zavaros tekintettel felült. Kis idő múlva felhúzta nedves, nehéz cipőjét és elindult felfelé az ösvényen. A lány már a peremen állt, akár egy széltépte, sötét ecsetvonás a végtelen, mozgó égen. – Gyere már! – kiáltotta, a szél pengeélesre csiszolta hangját. – Gyere, kapj el, ha tudsz! – Alighogy a fiú felért a peremre, Rozana futásnak eredt. Martin kergetni kezdte, vonszolva csuromvíz cipője és nadrágja súlyát. Száz méterre a bányatótól utolérte a lányt, próbálta lefogni mindkét karját. Vad arca egy pillanatra szinte hozzáért az övéhez. Aztán a lány kiszabadult, ismét elszaladt, a fiú pedig a városig trappolt utána, szedte a lábát, de futni már nem bírt. A Gulhelm utca elején a lány megállt és bevárta. Egymás mellett sétáltak a járdán. – Úgy nézel ki, mint egy csapzott macska – csúfolta a lány zihálva. – Még te beszélsz – felelte a fiú hasonlóképpen –, csupa sár a szoknyád. – A Katalnij ház előtt megálltak, egymásra néztek, a fiú elnevette magát. – Jó éjt, Roz! – mondta. A lány legszívesebben megharapta volna. – Jó éjt – mondta és tett pár lépést az ajtajuk felé, nem sétált, nem sietett, hátán érezte a fiú tekintetét, akár egy kezet a húsán.

Miután Jekatya nem találta otthon Martint, visszament a szállóba, hogy megvárja: úgy volt, ismét a Harangban vacsoráznak. Meghagyta a portásnak, hogy azonnal küldje fel az öccsét, ha megérkezik. Pár perc sem telt el, kopogtattak az ajtaján: kinyitotta az ajtót. Stefan Fabbre állt előtte. Színe, akár a kásának, és gyűrött volt, mint egy bevetetlen ágy. – Szerettem volna megkérdezni… – A hangja elcsuklott. – Akar-e vacsorázni – motyogta, miközben elnézett mellette a szobába.

– Az öcsém most jön értem. Ez már ő lesz. – De a szálló igazgatója csörtetett fel a lépcsőn. – Elnézést, kisasszony – mondta hangosan. – Van odalent egy szalonunk. – Jekatya értetlenül meredt rá. – Nézze, kisasszony, azt kérte, küldjük fel az öccsét, és a portásunk nem ismeri őt, de én igen. A munkámhoz tartozik. Nagyon szép szalonunk van odalent, a látogatók kedvéért. Ért engem? Ön egy tisztességes szállodába jött, én pedig gondoskodom róla, hogy kegyed ne is csalódjon benne.

Stefan félrelökte és lebotladozott a lépcsőn. – Leitta magát, kisasszony – állapította meg az igazgató.

– Távozzon, kérem – mondta Jekatya és az arcába csapta az ajtót. Leült az ágyra, összekulcsolt kézzel, de így sem bírt nyugton maradni. Felugrott, előkapta kabátját és fejkendőjét, fel sem vette őket, csak leszaladt a lépcsőn, ki az utcára, útközben kulcsát a pultra dobta, amely mögött az igazgató állt tágra nyílt szemmel. Az Ardure utca sötét volt a lámpák fénykörei között, a téli szél végigsüvített rajta. A lány lement kétsaroknyit nyugatra, majd visszajött az utca másik oldalán, egészen nyolcsaroknyit: elment a Fehér Oroszlán előtt, de már felszerelték rá a téli ajtót, és nem látott be a helyiségbe. Hideg volt, a szél úgy zúdult végig az utcákon, akár egy szilaj folyó. Átment a Gulhelm utcába és belefutott a panzióból kilépő Martinba. Elmentek vacsorázni a Harangba. Mindketten magukba mélyedtek, borúsan és feszengve. Keveset beszéltek, kedvesen és hálásan egymásnak a társaságért.

Másnap reggel Jekatya egyedül ment templomba: miután körülnézett és kiderült, hogy Stefan nincs ott, megkönnyebbülten lesütötte szemét. A templom kőfalai és az istentisztelet szikár szavai erődként vették körül. Megpihent, akár egy hajó a kikötő öblében. De mikor a lelkész ahhoz a mondathoz ért: – A hegyekre emelem szemeimet, onnét jő segítség nekem – megremegett, és ismét körülnézett a templomban; lassan, szinte lopva fordította fejét és tekintetét körbe, az ifjút keresve. Egy szót sem hallott a prédikációból. Miután a mise véget ért, mégsem akart távozni a templomból. A gyülekezet utolsó tagjaival lépett ki az épületből. A lelkész megállította, anyja felől érdeklődött. Jekatya észrevette a lépcső alján várakozó Stefant.

Odament hozzá.

– Szeretnék bocsánatot kérni a tegnap este miatt. –Stefan nem pazarolta a szót.

– Szóra sem érdemes.

A fiú fedetlen fővel állt, a szél belekapott világos, porszínű hajába és a szemébe fújta: arca megrezzent, próbálta helyresimítani fürtjeit. – Részeg voltam – közölte.

– Tudom.

Elindultak.

– Aggódtam magáért – mondta Jekatya.

– Miért? Annyira nem rúgtam be.

– Nem tudom.

Szótlanul átszelték az utcát.

– Kosztant szeret beszélgetni önnel. Mondta nekem. – Hangjából ellenszenv csendült. Jekatya szárazon annyit mondott. – Én is szeretek beszélgetni vele.

– Mint mindenki. Hálásak lehetnek neki.

A lány hallgatott.

– Komolyan mondom.

A lány értette, mire céloz, mégsem felelt. Már a szállónál jártak. Stefan megtorpant.

– Nem akarom végképp rossz hírbe hozni.

– Kár gúnyt űznie belőlem.

– Isten ments. Úgy értem, nem kísérem el a szállodáig, nehogy kínosan érezze magát.

– Semmi okom nincs rá.

– Nekem van, és úgy is érzem magam. Bocsásson meg, Jekatya.

– Nem azért mondtam, hogy ismét bocsánatot kérjen. – A lány hangja rekedt lett, és Stefannak ismét eszébe jutottak az erdők, a köd, a szürkület.

– Nem fogok többet. – Felnevetett. – Most rögtön indul?

– Kénytelen vagyok. Korán sötétedik.

Mindketten tétováztak.

– Kérnék egy szívességet – mondta a lány.

– Csak bátran.

– Nézze már meg, hogy rendesen fogták-e be a lovamat: legutóbb pár kilométer után félre kellett állnom és meghúznom a szíjakat. Addig én összekészülhetek.

Amikor kilépett a szállóból, a kocsi már ott állt a bejáratnál, Stefan a bakon ült. – Elviszem egy darabon, rendben? – Jekatya bólintott, a fiú felsegítette a kocsiba, majd elindultak nyugat felé az Ardure utcán, ki a fennsíkra.

– Az a nyavalyás igazgató – mondta Jekatya –, egész reggel fülig ért a szája és a fejét vakargatta…

Stefan felnevetett, de nem szólt semmit. Óvatos és figyelmes volt, hideg szél fújt, az öreg aranyderes patái kopogtak a kövön. Hirtelen magyarázkodni kezdett: – Még sosem hajtottam eddig.

– Más lovat még én sem. Vele sosincs baj.

Szél fütyült a kilométerekre nyúló száraz fűtengerben, belekapott a fekete kendőbe, Stefan haját a szemébe fújta.

– Nézze csak – mondta a fiú halkan. – Mindössze pár centis a talaj, alatta szikla. Napokig kocsizhatnánk bármelyik irányba, és mindenütt szikla fogadna, rajta pár centi földdel. Tudja, hány fa van Kampéban? Ötvennégy. Megszámoltam őket. És nincs több, egyetlen egy sem, innen a hegyekig. – Hangja olyan volt, mintha magában beszélne; száraz és dallamos. – Amikor Brajlavába utaztam a vonattal, végig figyeltem az első új fára. Az ötvenötödikre. Egy hatalmas tölgy volt, az egyik tanyán a dombok között. Aztán egyszerre fák lettek mindenütt, a völgyekben, a domboldalakon. Meg se lehetne számolni őket. Azért egyszer megpróbálnám…