Michael Ende

A VÉGTELEN
TÖRTÉNET

Móra Könyvkiadó

A mű eredeti címe:
Michael Ende: Die Unendliche Geschichte

© 1979 by Thienemann
in Thienemann-Esslinger Verlag GmbH, Stuttgart

Fordító: HÁRS ERNŐ

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Hárs Ernő jogutóda, 2022

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-267-8 (epub)

ISBN 978-963-603-268-5 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Ughy Szabina

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Ez a felirat egy kis üzlet üvegajtaján állt, de így, természetesen, csak akkor volt olvasható, ha az ember a homályos helyiség belsejéből az üvegen át az utca felé nézett.

Kinn szürke, hideg novemberi reggel volt, és ömlött az eső. A cseppek végigszaladtak az üvegen és a kacskaringós betűkön. Mást nem lehetett látni az ablakon keresztül, mint egy esőfoltos falat az utca másik oldalán.

Egyszerre csak feltépték az ajtót, de oly hevesen, hogy a felette lógó rézharangocskák fürtje izgatottan kezdett csilingelni, s jó időbe telt, míg megnyugodott.

A lárma okozója egy kis kövér, tíz-tizenegy év körüli fiú volt. Sötétbarna haja csapzottan lógott az arcába, átázott kabátja csöpögött az esőtől, a vállán átvetett szíjon iskolatáskát viselt. Kicsit sápadt volt, levegő után kapkodott, de előbbi sietségével ellentétben úgy állt a nyitott ajtóban, mintha gyökeret eresztett volna a lába.

Hosszú, keskeny, hátrafelé homályba vesző helyiség nyílt előtte. A falak mentén mennyezetig érő könyvespolcok, dugig a legkülönbözőbb alakú és nagyságú könyvekkel. A padlón nagy fóliánsokból álló rakások tornyosultak, néhány asztalon bőrbe kötött, gerincükön aranyosan csillogó, kisebb könyvek hevertek halomban. A helyiség túlsó végében, embermagasságú könyvfal mögött, lámpa világított. Fényében időnként egy-egy füstkarika szállt fel, egyre nagyobb lett, és feljebb érve szétoszlott a homályban. Olyan volt, mint az indiánok jeladásai, melyekkel egyik hegyről a másikra üzennek. Nyilván ült ott valaki, s valóban, a könyvfal mögül egyszerre csak nyers hang ütötte meg a fiú fülét:

– Bámészkodjék akár bent, akár kint, de csukja be az ajtót. Huzat van.

A fiú szót fogadott, és csendesen becsukta az ajtót. Azután a könyvfal felé közeledett, és a sarkához érve, óvatosan mögéje kukucskált. Nehéz testű, zömök férfi ült ott egy magas, kopott bőrpárnájú karosszékben. Gyűrött fekete öltönye viseltesnek és valahogy porosnak látszott. Hasát virágmintás mellény fogta össze. Feje kopasz volt, csak a füle fölött meredt egy-egy fehér hajcsomó az égnek. Piros arca harapós buldogéra emlékeztetett. Gumó formájú orrán kis arany szemüveg ült. A férfi ráadásul egy hajlított szárú pipát szívott, mely a szája sarkában lógva mindkét ajkát ferdére húzta. Térdén könyvet tartott, nyilván éppen azt olvasta, mert amikor becsapta, bal kezének kövér mutatóujját a lapok között hagyta – mintegy olvasójelül.

Ekkor jobb kezével leemelte szemüvegét, és szemügyre vette a kis kövér fiút, aki csuromvizesen állt előtte. Nézés közben összehúzta a szemét, ami csak fokozta a harapósság benyomását, és mindössze ennyit mormogott: – Na, te kis jómadár! – Majd megint kinyitotta a könyvet, és folytatta az olvasást.

A fiú nemigen tudta, hogy mit csináljon, ezért csak ott álldogált továbbra is, és nagy szemekkel nézte a férfit. Ez végül ismét becsapta a könyvet – bent hagyva az ujját a lapok között, mint az előbb –, és ezt dörmögte: – Ide figyelj, fiam, én nem szeretem a gyerekeket. Manapság ugyan az a divat, hogy az egész világ borzasztó sokat fontoskodik körülöttetek – de én bizony nem! Egyáltalán nem vagyok gyerekbarát. Számomra a gyerekek csak ostoba bőgőmasinák, elvetemült rosszcsontok, akik mindent tönkretesznek, a könyveket bekenik lekvárral, a lapokat összetépik, és kutyába se veszik, hogy a felnőtteknek is megvan talán a maguk gondja-baja. Csak azért mondom, hogy tudd magad mihez tartani. Azonkívül nálam nincs is gyereknek való könyv, más könyvet pedig nem adok el neked. Na, remélem, megértettük egymást!

Mindezt úgy mondta, hogy közben a pipát nem vette ki a szájából. Aztán a könyvet ismét felnyitotta, és tovább olvasott.

A fiú némán bólintott és kifelé indult, de valahogy úgy érezte, hogy nem állhatja meg felelet nélkül. Visszafordult hát, és halkan így szólt:

– Azért nem mind ilyenek.

A férfi lassan felnézett, és megint levette a szemüvegét. – Még mindig itt vagy? Elárulnád nekem, hogyan szabadulhatnék meg egy ilyen alaktól, mint te vagy? Micsoda szörnyen fontos mondanivalód van?

– Semmi fontos – felelte a fiú még halkabban. – Csak az, hogy nem minden gyerek olyan, amilyennek mondja.

– Nocsak! – A férfi színlelt csodálkozással húzta fel a szemöldökét. – Akkor netán te magad volnál az a nagyszerű kivétel, mi?

A kövér fiú nem tudott mit válaszolni. Csak a vállán rándított egy csöppet, és újból kifelé indult.

– És modorod – hallotta maga mögött a dörmögő hangot –, modorod aztán két krajcárt érő sincsen, másképp először legalábbis bemutatkoztál volna.

– Barnabásnak hívnak – mondta a fiú –, Bux Barnabás Boldizsár vagyok.

– Elég különös név – dünnyögte a férfi –, evvel a három B-vel. Na persze, nem tehetsz róla, nem te adtad magadnak. Az én nevem Korándi Károly Konrád.

– Ez meg három K betű – mondta a fiú komolyan.

– Hm – dörmögött az öreg –, igazad van!

Egyet-kettőt pöfékelt. – Na persze, teljesen mindegy, hogy mi a nevünk, hiszen úgysem találkozunk többet. Csak egyet szeretnék még tudni, mégpedig azt, hogy mért törtél be olyan sebbel-lobbal az előbb a boltomba. Egész olyan volt, mintha menekültél volna valahonnan, így van?

Barnabás bólintott. Kerek arca hirtelen még sápadtabbnak látszott, mint az előbb, s a szeme még valamivel nagyobbnak.

– Biztosan kiraboltad egy üzlet pénztárát – találgatta Korándi úr –, vagy leütöttél egy öregasszonyt, vagy valami hasonlót műveltél, ahogy azt a magadfajták manapság csinálják. Nyomodban van a rendőrség, gyermekem?

Barnabás megrázta a fejét.

– Ki vele – mondta Korándi úr –, ki elől futottál ide?

– A többiek elől.

– Milyen többiek elől?

– Az osztálytársaim elől.

– Miért?

– Mert… mert nem hagynak soha békén.

– Mért, mit csinálnak?

– Meglesnek az iskola előtt.

– Aztán?

– Aztán mindenfélét kiabálnak. Lökdösnek, taszigálnak és kinevetnek.

– És ezt te csak úgy tűröd?

Korándi úr egy darabig rosszallóan vizsgálgatta a fiút, aztán azt kérdezte: – Mért nem sózol egyet oda nekik?

Barnabás nagy szemeket meresztett rá. – Nem, azt nem akarom. Egyébként pedig – nem tudok jól bokszolni.

– És mi van a birkózással? – faggatta Korándi úr. – S a futással, úszással, futballal, tornával? Egyikhez se értesz?

A fiú megrázta a fejét.

– Más szóval – mondta Korándi úr – amolyan puhány vagy, mi? – Barnabás a vállát vonogatta.

– De beszélni azért tudsz – vélte Korándi úr. – Mért nem mondod meg nekik a magadét, ha gúnyolnak?

– Egyszer megtettem…

– Na, és?

– Benyomtak egy szemetesládába, és a tetejét lekötözték. Két óra hosszat kiabáltam, míg valaki meghallotta.

– Hm – dörmögött Korándi úr –, tehát inadba szállt a bátorságod. – Barnabás bólintott.

– Vagyis – szögezte le Korándi úr – még gyáva nyúl is vagy a tetejébe.

Barnabás lehajtotta a fejét.

– Biztosan jó nagy stréber vagy, mi? Osztályelső, színjeles, minden tanár kedvence, igaz?

– Nem – mondta Barnabás még mindig lesütött szemmel –, tavaly megbuktam.

– Úristen! – kiáltott fel Korándi úr. – Szóval teljes csőd az egész vonalon.

Barnabás nem szólt semmit. Csak ott álldogált. Karja lógott, kabátja csöpögött.

– De mit kiabálnak, amikor gúnyolnak? – akarta tudni Korándi úr.

– Hát – mindenfélét.

– Például?

– „Szuszék! Szuszék! Álomszuszék! Ülőkéje éji fazék. Szólt a szuszék: eltört a szék, mert túl nagy volt a nehezék.”

– Nem valami vicces – állapította meg Korándi úr –, és még mit?

Barnabás habozott, mielőtt sorolni kezdte:

– „Szédelgő, hólyag, felvágó, csaló…”

– Szédelgő? Miért?

– Mert néha magamban beszélek.

– Miket mondasz például?

– Történeteket találok ki, és olyan neveket meg szavakat, amik nem léteznek, meg egyéb ilyesfélét.

– És ezeket magadnak meséled? Miért?

– Hát, mert nincs senki, akit az ilyesmi érdekel.

Korándi úr egy darabig elgondolkozva hallgatott.

– És mit szólnak hozzá a szüleid?

Barnabás nem felelt rögtön. Csak kis idő múlva mormolta: – Papa nem szól semmit. Ő soha nem szól semmit. Neki minden mindegy.

– És a mamád?

– Ő – nincs már velünk.

– Elváltak a szüleid?

– Nem – mondta Barnabás –, a mamám meghalt.

Ebben a pillanatban megszólalt a telefon. Korándi úr némi erőfeszítés árán felkelt a karosszékből, és becsoszogott a bolt mögötti kis benyílóba. Leemelte a kagylót, és Barnabás még hallotta, amint Korándi úr bemondta a nevét. Aztán becsukódott a fülke ajtaja, és csak tompa dünnyögés volt hallható.

Barnabás csak állt ott, és nem tudta igazából, hogy mi volt vele, és mért mondta el és vallotta be magáról mindezt. Gyűlöletesnek tartotta, hogy így kifaggatták. Forróság öntötte el hirtelen, amint rádöbbent, hogy már jócskán elkésett az iskolából. Igen, sietnie kellene, rohannia – de továbbra is ott ácsorgott, és nem tudta magát elhatározni. Valami fogva tartotta, maga sem tudta, mi.

A tompa hang még mindig hallatszott a fülke felől. Hosszú telefonbeszélgetés volt.

Barnabás egyszerre ráeszmélt, hogy egész idő alatt azt a könyvet bámulta, amelyet Korándi úr előbb a kezében tartott, és amely most a bőrszéken feküdt. Egyszerűen képtelen volt levenni róla a tekintetét. Úgy érezte, mintha valami mágneses erő áradna belőle, amely ellenállhatatlanul magához vonzza.

A székhez közeledett, kinyújtotta lassan a kezét, megérintette a könyvet – s ebben a pillanatban valami kattanást hallott a bensőjében, mintha egy csapda záródott volna be. Barnabásnak az a homályos érzése támadt, hogy ezzel az érintéssel valami visszavonhatatlan kezdődött el és indult meg a maga útján.

Magasra emelte a könyvet, és minden oldalról megszemlélte. Rézszínű selyem volt a kötése, csillogott, ahogy ide-oda forgatta. Gyorsan átlapozta, és látta, hogy a könyvet két különböző színben nyomták. Képek, úgy találta, nem voltak benne, csak csoda szép, nagy kezdőbetűk. Mikor a kötést még egyszer alaposabban megnézte, két kígyót fedezett fel rajta, egy világosat és egy sötétet, melyek, egymás farkába harapva, ovális alakot képeztek. És ebben az ovális keretben furcsán összefonódott betűkkel ez a cím állt:

A VÉGTELEN TÖRTÉNET

Rejtélyes valami az emberi szenvedély, és a gyermekeknél sincs másképp, mint a felnőtteknél. Akiket megszállt, nem találnak rá magyarázatot, akik viszont soha nem éltek át semmi ilyesmit, azok nem értik meg. Vannak emberek, akik kockára teszik az életüket, hogy meghódítsanak egy hegycsúcsot. Senki, még talán ők maguk sem tudják igazán megmagyarázni, miért. Mások tönkreteszik magukat, hogy megnyerjék a szívét egy bizonyos személynek, aki tudni sem akar róluk. Megint mások azzal pusztítják el magukat, hogy nem tudnak a gyomor örömeinek ellenállni – vagy annak, amit az ital nyújt. Egyesek minden vagyonukat odadobják, hogy szerencsejátékban nyerjenek, vagy mindent feláldoznak egy rögeszméért, ami soha nem valósul meg. Vannak, akik azt hiszik, hogy csak akkor lennének boldogok, ha máshol élnének, mint ahol éppen vannak, s ezért egész életükön át ide-oda utaznak a világban. S akadnak egynéhányan, akik nem nyugszanak addig, amíg hatalomhoz nem jutnak. Egyszóval, annyiféle szenvedély létezik, ahányféle ember.

Bux Barnabás Boldizsár szenvedélye a könyv volt.

Aki nem tudja, mi az, egész délutánokon át égő füllel, felborzolt hajjal ülni egy könyv előtt, és olvasni, olvasni, míg az ember elfelejti a körülötte levő világot, meg azt is, hogy éhes vagy fázik…

Aki nem tudja, mi az, zseblámpa titkos fényénél olvasni a takaró alatt, mert apa vagy anya vagy más aggodalmaskodó személy lekattintotta a villanyt azzal a jó szándékú megokolással, hogy ideje lenne már aludni, mert hiszen reggel korán kell kikászálódni a dunyha alól…

Aki nem tudja, mi az, nyíltan vagy titokban könnyeket ontani, mert egy csodálatos történet véget ért, és el kell búcsúzni azoktól a szereplőktől, akikkel együtt az ember annyi kalandot élt át, akiket szeretett és csodált, akikért aggódott és akikért reménykedett, és akiknek társasága nélkül az élet üresnek és értelmetlennek tetszik…

Aki nem ismeri mindezt saját tapasztalásából, nos, az valószínűleg nem fogja megérteni, amit most Barnabás cselekedett.

A könyv címére meredt, és hol melege lett, hol pedig kilelte a hideg. Ez, pontosan ez volt az, amiről már olyan sokszor álmodott és amire vágyódott, mióta elfogta a szenvedély: olyan történet, aminek soha nincs vége! A könyvek könyve!

Meg kell szereznie ezt a könyvet, kerüljön, amibe kerül!

Kerüljön, amibe kerül? Könnyű ezt mondani! Még ha a nála levő három márka ötven pfennig zsebpénznél többet ígérne is érte – ez a barátságtalan Korándi úr nagyon is világosan értésére adta, hogy egyetlen könyvet sem ad el neki. Ajándékba pedig végképp nem adná. Az ügy reménytelen volt.

De Barnabás tudta, hogy a könyv nélkül nem képes elmenni. Most lett világos előtte, hogy csakis e könyv miatt jött ide, ez hívta titokzatos módon őt, mert hozzá akart kerülni, mert tulajdonképpen kezdettől fogva az övé volt!

Barnabás a mormolásra figyelt, mely ugyanúgy áramlott a fülke felől, mint eddig.

Mielőtt ráeszmélt volna, hirtelen a kabátja alá dugta a könyvet, és mindkét karjával magához szorította. Nesztelenül hátrált a boltajtó felé, miközben a másik ajtót, a fülkéét, aggódva szemmel tartotta. Óvatosan nyomta le a kilincset. Nem akarta, hogy a rézcsengettyűk lármát csapjanak, ezért csak annyira nyitotta ki az üvegajtót, hogy éppen keresztülpréselhesse magát. Halkan és elővigyázatosan csukta be kívülről az ajtót.

Csak ekkor kezdett rohanni.

A füzetek, a könyvek és a tolltartó lépteinek ütemére ugráltak és zörögtek az iskolatáskájában. Szúrt az oldala, de továbbrohant.

Az eső végigvert az arcán, és befolyt hátul a gallérja mögé. Nyirkos hideg járta át a kabátját, de Barnabás nem érezte. Melege volt, ám nem csak a futástól.

Lelkiismerete, amely előbb a boltban meg sem mukkant, most hirtelen felébredt. Az összes ok, mely olyan meggyőző volt, egyszerre tökéletesen hitelét vesztette, s úgy olvadt szét, mint hóember a tűzokádó sárkány leheletében.

Lopott. Tolvaj lett!

Amit tett, még rosszabb is, mint egy közönséges lopás. A könyv biztosan egyedülálló és pótolhatatlan. Nyilván Korándi úr legdrágább kincse volt. Ellopni egy hegedűművésztől páratlan értékű hegedűjét vagy egy királytól a koronáját, mégiscsak más, mint pénzt elemelni egy kasszából.

S miközben így rohant, a kabátja alatt magához szorította a könyvet. Nem akarta elveszíteni, akármilyen drágán kell is majd megfizetnie érte. Már csak ez volt mindene a világon.

Mert haza ezek után természetesen már nem mehetett.

Megpróbálta maga elé képzelni az apját, ahogy a laboratóriumnak berendezett nagy szobában ül és dolgozik. Körülötte tucatjával hevernek az emberi fogsorokról készített gipsznyomatok, mert papa fogtechnikus. Barnabás még soha nem gondolkozott azon, hogy apja szereti-e ezt a munkát. Először jutott ilyesmi az eszébe, de már soha többé nem kérdezheti meg tőle.

Ha most hazamenne, apja kilépne fehér köpenyében a laboratóriumból, esetleg egy gipsz fogsorral a kezében, és azt kérdezné: – Már megjöttél? – Igen – mondaná Barnabás. – Nincs ma tanítás? – Maga előtt látta apja csendes, szomorú arcát, és tudta, hogy nem lenne képes a szemébe hazudni. De a valóságot mégúgy sem mondhatná meg neki. Nem, az egyetlen, amit tehet, hogy elmegy bárhová, jó messzire innen. Papának soha nem szabad megtudnia, hogy a fia tolvaj lett. És talán észre sem venné, hogy Barnabás eltűnt. Ebben a gondolatban még valami vigasztaló is akadt.

Barnabás abbahagyta a futást. Lassan lépkedett, és az utca végén megpillantotta az iskolaépületet. Anélkül, hogy észrevette volna, az iskola felé vivő megszokott úton rohant. Az utca egyenesen kihaltnak tetszett a számára, noha itt-ott emberek jártak. De a nagyon későn érkező az iskola környékén mindig kihaltnak látja a világot. És Barnabás minden lépésnél érezte, mint növekszik benne a félelem. Amúgy is félt az iskolától, mindennapos vereségeinek színhelyétől. Félt a tanáraitól, akik jóindulatúan a lelkére beszéltek vagy a haragjukat töltötték ki rajta, félt a gyerekektől, akik gúnyt űztek belőle, és egyetlen alkalmat sem hagytak ki, hogy be ne bizonyítsák, milyen ügyefogyott és tehetetlen. Az iskolát már régen úgy tekintette, mint egy beláthatatlanul hosszú börtönbüntetést, amely addig tart, amíg felnőtt nem lesz, és amelyet némán és megadóan le kell töltenie.

De amint a visszhangos, padlóviasz- és nedveskabát-szagot árasztó folyosókon végigment, s a ház alattomos csendje mint vattacsomó dugaszolta be hirtelen a fülét, és amint az osztálya ajtajában megállt, amely ugyanolyan spenótszínű volt, mint a falak körös-körül, világos lett előtte, hogy mostantól kezdve itt sincs keresnivalója. Mennie kell, és akár rögtön el is mehet.

De hová?

Barnabás a könyveiben olyan fiúkról olvasott, akik hajóra szerződtek, nekivágtak a messze világnak, hogy szerencsét próbáljanak. Némelyekből kalózok vagy hősök lettek, voltak, akik sok idő múltán gazdag emberként tértek vissza szülőhonukba, és senki sem sejtette, hogy valaha kik voltak.

De Barnabás nem mert volna ilyet tenni. Nem is tudta elképzelni, hogy felvennék őt hajósinasnak. Azonkívül halvány fogalma sem volt róla, hogyan juthatna el egy kikötővárosba, ahol alkalmas hajók találhatók ilyen merész vállalkozáshoz.

Hát akkor hová legyen?

És hirtelen eszébe jutott a megfelelő hely, az egyetlen, ahol – legalábbis egyelőre – nem fogják se keresni, se megtalálni.

A lomtár nagy volt és sötét. Por- és molyirtószagot árasztott. Csend volt, csak a hatalmas bádogtetőn hallatszott az eső halk dobolása. Öregségtől megfeketült, hatalmas gerendák emelkedtek ki egymástól egyforma távolságban a deszkapadlóból, feljebb a fedélszék gerendáival találkoztak, és elvesztek valahol a sötétségben. Helyenként függőágy nagyságú pókhálók lógtak, s a huzatban halkan és kísértetiesen lengedeztek ide-oda. A magasból a padlásablakon át tejszerű fény szűrődött be.

Az egyetlen élőlény ebben a környezetben, ahol mintha megállt volna az idő, egy kis egér volt, amely a deszkapadlón ugrabugrált, és picinyke lábnyomokat hagyott a porban. Amerre a farkincáját végighúzta, vékony vonás vezetett a talpnyomok között. Hirtelen felegyenesedett, és figyelni kezdett. És aztán – huss! – eltűnt egy lyukban a deszkák között.

Kulcs csikordult a nagy zárban. Lassan és nyikorogva nyílt a lomtár ajtaja, s egy pillanatra hosszú fénysáv hasított keresztül a helyiségen. Barnabás osont be, majd az ajtó megint nyikorgott egyet, és becsukódott. A fiú nagy kulcsot dugott belülről a zárba, és fordított egyet rajta. Miután a reteszt is behúzta, a megkönnyebbülés sóhaja szakadt ki belőle. Itt valóban nem lelnek a nyomára. Itt senki sem fogja keresni. Ide a legritkábban jön valaki – ebben meglehetősen biztos volt –, s ha a véletlen mégis úgy hozná, hogy éppen ma vagy holnap akadna itt tennivalója valakinek, az illető zárva találná az ajtót. A kulcs pedig nem lenne sehol. S ha az ajtót valahogy mégis kinyitnák, Barnabásnak maradna még elegendő ideje, hogy a limlom között elrejtőzzék.

Szeme fokozatosan megszokta a félhomályt. Ismerte már ezt a helyet. Fél évvel ezelőtt az iskolaszolga megkérte, hogy segítsen neki egy ruháskosárnyi régi űrlapot, iratpapírt a lomtárba vinni. Akkor látta azt is, hogy hol tartják a lomtár kulcsát: egy kis faliszekrénykében, amely a legfelső lépcsőforduló mellett lógott. Azóta soha nem gondolt rá. Most azonban eszébe jutott.

Barnabás fázni kezdett, mert a kabátja teljesen átázott, és nagyon hideg volt itt fenn. Először egy olyan helyet kellett keresnie, ahol kicsit kényelembe helyezkedhet. Végül is hosszú ideig kell itt maradnia. Hogy milyen soká – erre még nem is gondolt, de arra sem, hogy hamarosan éhes és szomjas lesz.

Néhány lépést tett erre-arra.

Szanaszét szórva mindenféle limlom hevert, iratrendezőkkel és feleslegessé vált iratokkal teli polcok, egymásra halmozott összetintázott fedelű iskolapadok, egy állvány, melyen tucatnyi öreg térkép függött, több falitábla, melyről lepattogzott a fekete festék, elrozsdásodott vaskályhák, használhatatlanná vált tornaeszközök, például egy bak, melynek bőrbevonata úgy megtöredezett, hogy kilógott belőle a tömés, kipukkant gyógylabdák, egy halom öreg, foltos tornaszőnyeg, távolabb néhány kitömött állat, melyet a molyok félig szétrágtak, köztük egy nagy bagoly, egy szirti sas, egy róka, mindenféle kémiai lombik és repedezett üvegedény, egy villanyozógép, egy emberi csontváz, amely valami ruhaakasztó-félén lógott, és sok láda és doboz, tele régi füzetekkel és iskolakönyvekkel. Barnabás végül úgy döntött, hogy az öreg tornaszőnyegekből álló halmot nevezi ki szállásul. Ha az ember végignyújtózott rajta, majdnem úgy érezte magát, mint egy kereveten. Odahurcolta a padlásablak alá, ahol a legvilágosabb volt. A közelben néhány szürke katonai pokróc feküdt egymásra rakva, természetesen mind csupa por és szakadás, de azért használhatók voltak. Barnabás ezeket is odavitte. Nedves kabátját levetette, és a fogasra akasztotta a csontváz mellé. A csontember ide-oda himbálózott egy kicsit, de Barnabás nem félt tőle. Talán mert otthon hozzászokott az ilyen dolgokhoz. Átázott csizmáját is lehúzta. Harisnyásan ereszkedett törökülésbe a tornaszőnyegekre, és indián módra vállára húzta a szürke pokrócokat. Mellette feküdt az iskolatáskája – és a rézszínű könyv.

Arra gondolt, hogy a többieknek lent az osztályban éppen németórájuk van. Talán dolgozatot kell írniuk valami halál unalmas témáról.

Barnabás a könyvre nézett.

– Azt szeretném tudni – mormolta maga elé –, mi is van egy ilyen könyvben, amíg csukva van. Természetesen betűk vannak benne, melyeket papírra nyomtattak, de mégis – valaminek kell még lennie benne, mert ha kinyitom, egyszerre előttem áll egy egész történet. Személyek bukkannak fel, akiket még nem ismerek, mindenféle kalandok, tettek és harcok fordulnak elő – és néha tengeri viharok játszódnak le, vagy az ember idegen országokat és városokat lát. Ez mind benne van ugyanis valahogyan a könyvekben. El kell olvasni, hogy átélhessük, ez világos. De belül mindez már előre megvan. Szeretném tudni, hogyan.

És egyszerre majdnemhogy ünnepélyes érzés kerítette hatalmába.

Kényelembe helyezte magát, kézbe vette a könyvet, felütötte az első oldalt, és olvasni kezdte

A VÉGTELEN TÖRTÉNET-et.

I.

FANTÁZIA
BAJBAN VAN

z összes állat, Zengerdő minden lakója barlangjában, fészkében és búvóhelyén lapult.

Éjfél volt, és az óriás ősöreg fák ormát viharos szél rázta. A toronyvastagságú törzsek recsegtek és sóhajtoztak.

Hirtelen gyenge fénysugár suhant cikcakkban a lombozat közé, hol itt, hol ott állt meg remegve, felszállt, megült egy ágon, aztán megint továbbsietett. Körülbelül egy gyermeklabda nagyságú fénylő golyó volt, hosszú ugrásokkal szökkent tova, hébe-hóba megérintette a földet, majd ismét felemelkedett. Azonban nem labda volt.

Lidérc volt, aki elvétette az utat. Vagyis eltévedt bolygótűz volt, és ilyesmi még Fantáziában is elég ritka jelenség. Rendszerint éppen a lidércek azok, akik másokat tévútra vezetnek.

A fénygolyó belsejében rendkívül mozgékony kis figura volt látható, aki teljes erőből ugrott és rohant. Nem volt se fiú, se lány, ugyanis ilyen különbségtétel a lidércek körében nem létezik. Jobb kezében picinyke fehér zászlót tartott, mely repesve szállt a nyomában. Tehát hírnök vagy követ lehetett.

Nem fenyegette az a veszély, hogy lendületes, hosszú ugrásaival valamelyik fatörzsnek ütközik a sötétben, mert a lidércek hihetetlenül ügyesek és fürgék, és ugrás közben arra is képesek, hogy megváltoztassák az irányukat. Innen eredt a cikcakkvonal, amit leírt, egészben véve azonban állandóan egy bizonyos irányban haladt előre.

Egészen addig a pillanatig, amíg egy kiugró sziklához nem ért, mert ott ijedten visszahőkölt. Lihegő kiskutya módján ült meg egy faodúban, és gondolkozott egy darabig, mielőtt újra kimerészkedett és óvatosan a szikla sarka mögé kandikált volna.

Erdei tisztás tárult elébe. A tábortűz fényében három igen különböző nagyságú és formájú alak ült. Egy óriás, akin mintha minden szürke kőből lett volna, mintegy tíz láb hosszúra nyúlva, hason fekve terült el a földön. Felsőtestét könyökére támasztotta, és a tüzet nézte. Hatalmas vállához képest meglepően kicsi, viharvert arcából úgy meredt elő az állkapcsa, mintha minden foga egy-egy acélvéső lenne. A lidérc felismerte, hogy az óriás a sziklaevők nemzetségéhez tartozik. Ezek olyan lények voltak, akik a Zengerdőtől elképzelhetetlen messzeségben a hegyekben éltek – de nemcsak a hegyekben, hanem a hegyekből is éltek, ugyanis lassanként felfalták azokat. Sziklával táplálkoztak. Szerencsére igen szerények voltak, egyetlen falat ebből a számukra rendkívül tartalmas táplálékból hetekre, hónapokra kielégítette őket. Egyébként nem élt olyan sok sziklaevő Fantáziában, s a hegység is igen nagy volt. De minthogy ezek a lények már igen régen ott tanyáztak – sokkal magasabb kort értek meg Fantázia legtöbb teremtményénél –, az idők folyamán a hegység bizony különös alakot öltött. Lyukakkal, barlangokkal teli, óriási ementáli sajthoz hasonlított. Ezért is hívták Furat-hegynek.

Ám a sziklaevők nemcsak táplálkoztak a hegyekből, hanem azokból állítottak is elő mindent, amire szükségük volt: bútort, kalapot, cipőt, szerszámot, sőt még kakukkos órát is. Így azután nem volt abban semmi csodálatos, hogy ennek a sziklaevőnek háta mögött olyanfajta kerékpár állt, amely mindenestül az említett anyagból készült, és amelynek két – hatalmas malomkőre emlékeztető – kereke volt. Az egész inkább egy pedállal ellátott gőzhengerhez hasonlított.

A második figura, aki a tűztől jobbra ült, kis éji manó volt. Legfeljebb kétszer akkorára nőtt, mint a lidérc, és egy felegyenesedett szurokfekete, szőrös hernyóra emlékeztetett. Beszéd közben két csöpp rózsaszín kezével hevesen gesztikulált, és onnan, ahol göndör fekete haja alatt az arca lehetett, két holdszerű, nagy kerek szem parázslott elő.

Éji manók, a legváltozatosabb alakban és nagyságban, mindenütt előfordultak Fantázia területén, így egyelőre nem lehetett eldönteni, hogy ez vajon közelről vagy messziről jött-e. Mindenesetre ő is úton volt, mert a háta mögött az éji manók szokásos hátasállata, egy denevér függött szárnyaiba burkolózva, összecsukott ernyőként, fejjel lefelé egy ágról.

A tűztől balra ülő harmadik alakot csak kicsit később fedezte fel a lidérc, mert olyan pici volt, hogy ilyen távolságból nehezen lehetett észrevenni. A fikarcok nemzetségébe tartozott, s fölöttébb finom testalkatú fickó volt, tarka ruhácskában, fején piros cilinderrel.

A fikarcokról a lidérc szinte semmit sem tudott. Egyszer hallott csak róla, hogy ez a nép a fák ágai közé egész városokat épít, amelyekben a házacskákat lépcsők, kötélhágcsók és siklópályák kötik össze. De ezek a lények a határtalan Fantázia-birodalomnak teljesen más részében élnek, még sokkal, sokkal messzebb innen, mint a sziklaevők. Annál bámulatosabb volt, hogy a jelenlevő fikarc éppen egy csiga hátán utazott. Az állatka gazdája mögött pihent. Rózsaszínű háza tetején kis ezüstnyereg csillogott, és még a csápjaira erősített kantár és gyeplő is ezüstszálként fénylett.

Csodálkozott a lidérc, hogy éppen három ennyire különböző lény üldögél itt ilyen egyetértésben, mert Fantáziában általában nem az volt a divat, hogy a nemzetségek békében és egyetértésben éljenek egymással. Gyakran dúltak harcok és háborúságok, évszázadokig tartó viszályok bizonyos fajok között, amellett nem csupán becsületes és derék teremtmények léteztek, hanem rablótermészetűek, gonoszak és kegyetlenek is. Maga a lidérc is olyan családhoz tartozott, amelynek szavahihetőségéhez és megbízhatóságához némi kétség fért.

Csak miután a jelenetet a tűz fényénél egy ideig figyelemmel kísérte, akkor vette észre a lidérc, hogy a három alak mindegyike vagy fehér zászlócskát tart a kezében, vagy fehér szalagot visel keresztben a mellén. Tehát ők is hírnökök vagy követek, s ez természetesen magyarázatát adja békés viselkedésüknek.

A végén tán ők is ugyanazért keltek volna útra, mint maga a lidérc?

Hogy mit beszéltek, a fák ormai közt zúgó szél miatt ebből a távolságból nem lehetett érteni. De minthogy egymást mint követeket kölcsönösen tiszteletben tartották, remélhető volt, hogy a lidércet is elismerik ebben a minőségében, és nem fogják bántani. És valakitől végül is meg kellett kérdeznie az utat. Kedvezőbb alkalom itt az erdőben s az éjszaka közepén nem nagyon kínálkozott. Összeszedte hát magát, előbújt a rejtekhelyéről, meglengette a fehér zászlócskát, és reszketve megállt a levegőben.

A sziklaevő arccal éppen arra fordulva feküdt, ezért ő vette észre elsőnek.

– Jó nagy a forgalom ma éjjel – mondta recsegő hangon. – Itt jön megint egy.

– Huhu, egy lidérc! – sutyorogta az éji manó, s holdszemei felizzottak. – Örvendek, örvendek!

A fikarc felállt, pár lépést tett a jövevény felé, és ezt csipogta: – Ha jól látom, ön is követi minőségben van itt.

– Igen – felelte a lidérc.

A fikarc levette piros cilinderét a fejéről, kis bókot vágott ki, és így csicsergett: – Ó, akkor jöjjön közelebb, kérem szépen. Mi is követek vagyunk. Foglaljon helyet körünkben.

És kalapkájával hívogatóan a tűz melletti szabad helyre mutatott.

– Köszönöm szépen – mondta a lidérc, és félénken közelebb lépett. – Élek az alkalommal. Engedjék meg, hogy bemutatkozzam. Nevem: Plutty.

– Nagyon örvendek – felelte a fikarc. – Nevem Ükükk.

Az éji manó ültében meghajolt. – Engem úgy hívnak, hogy Suhuvu.

– Részemről – recsegte a sziklaevő – Pörtarkreccs vagyok. Mindhárman a lidércre néztek, aki elfordult zavarában. A lidércek számára rendkívül kínos, ha leplezetlenül szemlélik őket.

– Nem óhajt leülni, kedves Plutty? – kérdezte a fikarc.

– Tulajdonképpen – válaszolta a lidérc – nagyon sietek, és csak meg akartam önöket kérdezni, meg tudják-e mondani nekem, hogy melyik irányban jutok innen az Elefántcsonttoronyhoz.

– Huhu! – szólt az éji manó. – A Kislány Királynőhöz óhajt?

– Pontosan – mondta a lidérc –, fontos üzenetet kell neki átadnom.

– Mifélét? – recsegte a sziklaevő.

– Hát – a lidérc egyik lábáról a másikra állt –, titkos üzenetről van szó.

– Mi hárman ugyanazzal a céllal vagyunk itt, mint te – huhu! – válaszolta Suhuvu manó. – Kollégák vagyunk.

– Lehet, hogy ugyanazt az üzenetet visszük – jegyezte meg Ükükk, a fikarc.

– Ülj le, és beszélj! – csikorogta Pörtarkreccs.

A lidérc leereszkedett a szabad helyre.

– Az én hazám – kezdte némi gondolkodás után – elég messze van innen – nem tudom, a jelenlevők közül ismeri-e valaki. Úgy hívják, hogy Lapos-Láp.

– Huuu! – sóhajtotta elragadtatva az éji manó. – Gyönyörű vidék!

A lidérc halványan mosolygott.

– Ugye?

– Ez minden? – recsegte Pörtarkreccs. – Miért keltél útra, Plutty?

– Nálunk, Lapos-Lápon – folytatta akadozva a lidérc – történt valami – valami megfoghatatlan – illetve, tulajdonképpen még mindig történik – nehéz megmagyarázni – azzal kezdődött, hogy – szóval, az országunk keleti részében van egy tó – vagy sokkal inkább volt – úgy hívták, hogy Fertőforty. Azzal kezdődött tehát, hogy Fertőforty tava egy szép napon eltűnt – egyszerűen megszűnt, értitek?

– Azt akarja mondani – érdeklődött Ükükk –, hogy kiszáradt?

– Nem – szögezte le a lidérc –, akkor most a helyén egy kiszáradt tó lenne. De nem így áll a dolog. Ott, ahol a tó volt, most egyáltalán semmi sincs – egyszerűen semmi, értitek?

– Lyuk sincs? – dörmögte a sziklaevő.

– Nem, lyuk sincs – a lidérc szemlátomást egyre gyámoltalanabb lett –, egy lyuk mégiscsak valami. De ott semmi sincs.

A három másik hírnök összenézett.

– Milyen az – huhu –, az a semmi? – kérdezte az éji manó.

– Éppen ez az, amit olyan nehéz megmagyarázni – bizonygatta a szerencsétlen lidérc. – Valójában semmilyen. Olyan, olyan mint – jaj, nincs rá szó!

– Olyan – jutott a fikarc eszébe –, mintha az ember vak lenne, ahogy arra a helyre néz, nem?

A lidérc tátott szájjal bámult rá.

– Ez a pontos kifejezés! – kiáltott fel. – De honnan – úgy gondolom –, hogyan – vagy ti is ismeritek a dolgot?

– Pillanat! – recsegte közbe a sziklaevő. – Csak egy helyen történt ez, mondd?

– Eleinte igen – magyarázta a lidérc –, illetve az a bizonyos hely egyre nagyobb és nagyobb lett. Valahogyan egyre több hiányzott a tájból. Ungi Unka Úr, aki népével a Fertőforty tóban élt, egyszer csak szintén eltűnt. Más ottlakók menekülni kezdtek. De lassanként egyéb helyeken is elkezdődött ez a dolog Lapos-Láp országában. Néhol eleinte csak egész kicsi volt, egy semmiség, akkora, mint egy vízicsibetojás. De ezek a helyek nőni kezdtek. Ha valaki tévedésből belelépett, akkor eltűnt a lába is – vagy a keze – vagy amivel éppen beleért. Egyébként nem okoz fájdalmat – csak az történik, hogy az illetőből hiányzik egy darabka. Egyesek szándékosan esnek bele, amikor túl közel érnek ehhez a Semmihez. Mert ellenállhatatlan vonzereje van, mely annál erősebb, minél nagyobb az a bizonyos hely. Senki sem tudja megmagyarázni, mi lehet ez a rettenetes dolog, honnan van, és mit kellene tenni ellene. S minthogy magától nem múlik el, sőt egyre terjed, végül is az a határozat született, hogy segítségért és tanácsért követet kell küldeni a Kislány Királynőhöz. És ez a követ vagyok én.

A többi három hallgatva nézett maga elé.

– Huhu! – hallatszott kisvártatva az éji manó sápítozó hangja. – Szakasztott ugyanez történt ott, ahonnan én jövök. És ugyanezért vagyok úton én is – huhu!

A fikarc a lidérc felé fordította az arcát. – Mindegyikünk Fantázia-birodalom más-más országából jön – csipogta. – Egész véletlenül találkoztunk itt. De mindegyikünk ugyanazt az üzenetet viszi a Kislány Királynőnek.

– És ez azt jelenti – nyögte a sziklaevő –, hogy egész Fantázia veszélyben forog.

A lidérc halálra rémülten pillantott egyikről a másikra.

– De ha ez a helyzet – kiáltotta, és felugrott –, akkor nem szabad egy pillanatot sem vesztegetnünk!

– Már amúgy is fel akartunk kerekedni – közölte a fikarc. – Csak a Zengerdő áthatolhatatlan sötétje miatt pihentünk meg itt. De hogy ön most velünk van, Plutty, világíthat előttünk.

– Lehetetlen! – kiáltotta a lidérc. – Nagyon sajnálom, de nem tudok olyasvalakire várni, aki csigán lovagol!

– De ez versenycsiga! – mondta a fikarc némileg megbántva.

– Azonkívül pedig – huhu! – sutyorogta az éji manó –, máskülönben nem is mondjuk meg neked a helyes irányt!

– Kivel beszéltek tulajdonképpen? – morogta a sziklaevő.

S valóban, a lidérc már nem hallotta a többi hírnök utolsó szavait, hanem hosszú ugrásokkal szökellt tova az erdőben.

– Na persze – nyilvánította ki véleményét Ükükk, a fikarc, és piros cilinderét hátratolta a fején –, egy lidérc fénye mint úti világítás talán úgysem lett volna az igazi.

Eközben versenycsigája nyergébe pattant.

– Egyébként nekem is jobban tetszene – jelentette ki az éji manó, és halk huhu!-val odahívta denevérjét –, ha mindegyikünk a saját szakállára utazna. Hisz az ember amúgy is repül!

És huss! – máris elszállt.

A sziklaevő eloltotta a tábortüzet, úgy, hogy egyszerűen rápacskolt néhányat a lapátkezével.

– Nekem is ez tetszik jobban – hallatszott csikorgó hangja a sötétben –, legalább nem kell vigyáznom, hogy valami csöppséget szét ne lapítsak.

Aztán hallani lehetett, amint nagy recsegés-ropogás közepette hatalmas sziklakerékpárjával egyenesen belehajtott a bozótba. Itt-ott tompán nekiütközött egy-egy faóriásnak. Csikorgó-nyikorgó lármája lassan távolodott a sötétben.

Ükükk, a fikarc magára maradt. Megragadta a finom ezüstszálból való kantárszárat, és így szólt.

– Hát jó, majd meglátjuk, ki ér oda elsőnek. Hű, öreganyó, hű! – És csettintett egyet a nyelvével.

És aztán nem lehetett egyebet hallani, csak a süvöltő szélvihart Zengerdő ormai közt.

A közeli toronyóra kilencet ütött.

Barnabás gondolatai nem szívesen tértek vissza a valósághoz. Boldog volt, hogy a Végtelen Történetnek semmi köze sincs a hétköznapokhoz.

Nem szerette az olyan könyveket, amelyek mindennapi emberek mindennapi életének mindennapos eseményeit mesélik el kedvetlenül és nyavalygósan. Ilyesmiből a valóságban éppen elege volt, minek még olvasni is róla? Azonkívül utálta, ha észrevette, hogy valamire rá akarják bírni. És az ilyesfajta könyvek, többé-kevésbé nyíltan, mindig rá akarják bírni az embert valamire.

Barnabást különösen az olyan könyvek vonzották, amelyek izgalmasak voltak vagy vidámak, vagy amelyek fölött álmodozni lehetett, s az olyanok, amelyekben kitalált alakok mesés kalandokon estek át, és amelyeket még sokféleképpen tovább lehetett színezni.

Mert értett hozzá – talán ez volt az egyetlen dolog, amihez valóban értett –: hogyan kell valamit maga elé képzelni, olyan élénken, hogy szinte lássa és hallja.

Mikor magának mesélte a történeteit, olykor mindent elfelejtett maga körül, és csak a végén ébredt fel, mintha álmodott volna. És ez a könyv éppen olyan, mint az ő saját történetei! Olvasása közben nemcsak a vastag törzsek ropogását és a fák ormai közt zúgó szelet hallotta, hanem a négy különös hírnök különféle hangját is, sőt a moha és az erdő földjének illatát is érezni vélte.

Lenn az osztályban hamarosan megkezdődik a természettanóra, mely főleg virágfajták és portokok felsorolásából áll. Barnabás boldog volt, hogy itt ül a rejtekhelyén, és olvashat. Ez valóban neki való könyv, pontosan a neki való!

Egy héttel később Suhuvu, a kis éji manó elsőnek ért célba. Azaz sokkal inkább: meg volt győződve róla, hogy ő az első, hiszen a légen át utazott idáig.

A nap éppen lemenőben volt, és az esti égbolt felhői már olyanok voltak, mint a folyékony arany, amikor ráeszmélt, hogy denevérje a Labirintus felett lebeg. Ez volt a neve annak a tágas síkságnak, amely az egyik látóhatártól a másikig terjedt, és amely nem volt más, mint felkavaró illatokban és álomszerű színekben tobzódó, egyetlen hatalmas virágoskert. Bokrok és sövények, rétek és csupa különleges, ritka virággal teli ágyások között széles utak és keskeny ösvények kanyarogtak olyan művészien szerteágazó elrendezésben, hogy az egész park egy elképzelhetetlen kiterjedésű útvesztőt alkotott. Természetesen ez az útvesztő csak játékra és szórakozásra szolgált, a világért sem arra, hogy valakit komolyan veszélybe sodorjon, vagy éppen elhárítson valamilyen támadást. Erre nem lett volna alkalmas, és ilyesfajta védelemre a Kislány Királynőnek nem is volt szüksége. Az egész határtalan fantáziai birodalomban nem volt senki, aki ellen meg kellett volna védenie magát. Ennek megvolt a maga oka, amiről hamarosan értesülünk.

Miközben a kis éji manó denevérje hátán teljesen zajtalanul lebegett tova a virágútvesztő felett, mindenféle ritka állatfajtát is megfigyelhetett. Egy keskeny tisztáson orgona és aranyeső között fiatal egyszarvúak csoportja játszott az alkonyfényben, s egy pillanatra mintha a híres Főnixmadarat látta volna egy óriási harangvirág alatt a fészkén ülni, de nem volt egészen biztos benne, ám visszafordulni, utánanézni sem akart, nehogy időt veszítsen. Mert a Labirintus közepében már felbukkant előtte a tündéri fehér színben ragyogó Elefántcsonttorony, Fantázia szíve és a Kislány Királynő lakóhelye.

A „torony” szó olyasvalakiben, aki ezt a helyet soha nem látta, esetleg hamis képzeteket kelthet, mondjuk, egy templomtoronyét vagy egy vár tornyáét. Az Elefántcsonttorony akkora volt, mint egy egész város. Messziről egy csúcsos, magas hegykúphoz hasonlított, amely csigaházként önmagába csavarodott, és legmagasabb pontja felhőkbe burkolózott. Csak közelebb érve látszott, hogy ez az óriási cukorsüveg számtalan egymásba és egymás fölé zsúfolt toronyból, tornyocskából, kupolából, háztetőből, erkélyből, teraszból, kapuívből, lépcsőből és mellvédből tevődött össze. Mindez a legeslegfehérebb fantáziai elefántcsontból épült, minden részletében olyan pompás faragással, hogy az embert a legfinomabb csipke kézimunkára emlékeztette.

Ezekben az épületekben élt a Kislány Királynő udvartartása, a kamarások és a szolgálók, a javasasszonyok és a csillagjósok, a mágusok és a bolondok, a hírnökök, a szakácsok és az akrobaták, a kötéltáncosok és a mesemondók, a heroldok, kertészek, őrök, szabók, cipészek és alkimisták. És egészen fent, a hatalmas torony legtetején lakott a Kislány Királynő egy fehér, magnóliabimbó formájú pavilonban. Bizonyos éjszakákon, amikor a telihold különösen pazar pompában sugárzott a csillagfényes égen, az elefántcsont szirmok szétnyíltak, és gyönyörű virággá bontakoztak, melynek közepén ott ült a Kislány Királynő.

A kis éji manó a legalsó teraszok egyikén szállt le denevérjéről, ott, ahol a hátasállatok számára fenntartott istállók voltak. Valaki nyilván jelezte érkezését, mert már öt királyi állatfelügyelő várt rá; kisegítették a nyeregből, meghajoltak előtte, és némán nyújtották felé a szertartásos üdvözlőitalt. Suhuvu, épp csak a forma kedvéért, kortyintott egyet az elefántcsont kehelyből, majd visszaadta. A felügyelők ugyancsak ittak egy-egy kortyot, azután meghajoltak, és a denevért elvezették az istállóba. Mindez hangtalanul zajlott le.

Mikor a denevér a számára kijelölt helyre ért, nem nyúlt sem ételhez, sem italhoz, hanem azonnal összetekeredett, fejjel lefelé ráakaszkodott a kampójára, és a kimerültségtől mély álomba merült. Meglehetősen sokat követelt tőle a kis éji manó. A felügyelők békében hagyták, és lábujjhegyen távoztak.

Ebben az istállóban egyébként még sok más hátasállat is akadt: egy rózsaszínű és egy kék elefánt, egy óriási griffmadár, melynek felsőteste sashoz, alsóteste pedig oroszlánhoz hasonlított, egy fehér szárnyú ló, melynek nevét egykor régebben Fantázia határán kívül is ismerték, de mostanra elfeledték, néhány repülő kutya, több más denevér, sőt szitakötők és lepkék is a különösen kis termetű utasok szolgálatára. További istállóépületekben olyan hátasállatok voltak, amelyek nem repültek, hanem futottak, másztak, szökdeltek vagy úsztak. És mindegyiknek külön felügyelője volt, aki ápolta és vigyázott rá.

Rendes körülmények között jókora hangzavar kavargott volna itt: ordítás, rikoltozás, fütyülés, csipogás, brekegés és hápogás egyvelege. De teljes csend uralkodott.

A kis éji manó még mindig ugyanazon a helyen állt, ahol a felügyelők otthagyták. Most egyszerre bátortalannak és elesettnek érezte magát, anélkül hogy az okát tudta volna. Ő is igen kimerült a hosszú-hosszú utazástól. És még az a tény sem vidította fel, hogy elsőként érkezett ide.

– Halló – csipogta váratlanul egy hangocska –, nem Suhuvu barátomhoz van szerencsém? Remek, hogy végre ön is itt van.

Az éji manó körülnézett, és holdszemei felizzottak a csodálkozástól. Az egyik mellvéden ugyanis, hanyagul egy elefántcsont virágtartónak támaszkodva, Ükükk, a fikarc állt, és feléje lengette piros cilinderét.

– Huhu! – mondta zavartan az éji manó, majd kis idő múlva újra huhuzott egyet. Merthogy nem jutott semmi okosabb az eszébe.

– A másik kettő – magyarázta a fikarc – eddig még nem érkezett meg. Én tegnap reggel óta vagyok itt.

– Hogyan – huhu! –, hogyan lehetséges ez? – álmélkodott az éji manó.

– Hát – mondta a fikarc némi fölényes mosollyal – említettem önnek, hogy versenycsigám van.

Az éji manó rózsaszínű kis kezével megvakarta a feje búbján díszelgő fekete prémgubancot.

– Azonnal a Kislány Királynőhöz kell mennem – mondta sírós hangon.

A fikarc elgondolkodva nézett rá.

– Hm – mormogta –, ami azt illeti, én már tegnap bejelentkeztem.

– Bejelentkeztél? – kérdezte az éji manó. – Hát nem lehet rögtön bemenni hozzá?

– Attól tartok, hogy nem – csipogta a fikarc –, sokáig kell várni. Hogy is mondjam csak, óriási a hírnöktolongás.

– Huhu – vinnyogta az éji manó –, hogyhogy?

– A legjobb lesz – csicseregte a fikarc –, ha személyesen győződik meg róla. Jöjjön, kedves Suhuvu, jöjjön csak!

Kettesben indultak útnak.

Az Elefántcsonttorony körül egyre szűkülő csigavonalban felfelé haladó főutca zsúfolásig tele volt a legkülönbözőbb alakok tömegével. Óriási turbános dzsinnek, parányi koboldok, háromfejű szörnyek, szakállas törpék, világító tündérek, bakkecskelábú faunok, göndör aranyprémes vadnőcskék, tündöklő hókísértetek és számtalanféle egyéb lények járkáltak fel-alá az úton, verődtek csoportokba és beszélgettek halkan vagy guggoltak némán a földön és meredtek bánatosan maguk elé.

Mikor Suhuvu megpillantotta őket, megtorpant.

– Huhu! – kiáltott fel. – Mi történik itt? Mit keresnek itt ezek?

– Ezek mind hírnökök – magyarázta halkan Ükükk –, hírnökök Fantázia minden tájékáról. És mindnyájan ugyanabban a küldetésben járnak, mint mi. Már sokukkal beszéltem. Úgy látszik, mindenhol ugyanaz a veszedelem ütötte fel a fejét.

Az éji manó hosszú vinnyogó sóhajt hallatott.

– És tudják már – kérdezte –, hogy mi a baj, és honnan ered?

– Félek, hogy nem. Senki sem tud rá magyarázatot.

– Maga a Kislány Királynő sem?

– A Kislány Királynő beteg – súgta a fikarc –, nagyon, nagyon beteg. Talán ez az oka ennek a megfoghatatlan szerencsétlenségnek, ami Fantáziát sújtja. De a sok orvos közül, aki a palota területén, ott fent a magnóliapavilon körül összesereglett, mindeddig egy sem jött rá, hogy mi a betegség előidézője, és hogy mit lehetne tenni ellene. Senki sem tudja a gyógyszerét.

– Ez – nyögdécselte tompán az éji manó – huhu! – bizony katasztrófa.

– Az – felelte a fikarc –, ez bizony az.

Ilyen körülmények között Suhuvu mindenesetre lemondott róla, hogy a Kislány Királynőhöz bejelentkezzék.

Két nappal később egyébként befutott Plutty, a lidérc is, aki természetesen rossz irányba szaladt, és emiatt hatalmas kerülőutat tett.

És végül – újabb három nappal később – Pörtarkreccs, a sziklaevő is megérkezett. Gyalog baktatott idáig, mert egy hirtelen támadt falánksági rohamában megette kő kerékpárját – mintegy úti elemózsiaként.

A hosszú várakozási idő alatt a négy különböző alkatú hírnök bensőséges barátságot kötött, és később is végig együtt maradt.

De ez már más történet, és elbeszélésére más alkalommal kerül majd sor.

II.

ATRÁSKÓ ELHIVATÁSA

ármily tanácskozás folyt Fantázia egészének bújáról bajáról vagy boldogságáról, azt általában az Elefántcsonttorony nagy tróntermében tartották, mely a tulajdonképpeni palotaépületen belül helyezkedett el, mindössze néhány emelettel a magnóliapavilon alatt. Ezt a tágas, kör alakú helyiséget most fojtott hangzavar töltötte be. Fantázia-birodalom négyszázkilencvenkilenc legjobb orvosa gyűlt itt össze, suttogva vagy mormolva beszélgettek egymással kisebb-nagyobb csoportokba verődve. Mindegyik megvizsgálta már a Kislány Királynőt – egyesek már korábban, mások csak épp az imént –, és mindegyik megkísérelte, hogy tudományával segítsen rajta. De egyiknek sem sikerült, egyik sem ismerte a betegségét, sem annak okát, és egyik sem tudta, hogyan lehetne meggyógyítani őt. S az ötszázadik, Fantázia leghíresebb orvosa, akiről az a hír járta, hogy nem létezik olyan gyógynövény, varázsszer vagy a természetnek olyan titka, amelyet ne ismerne, már órák óta a betegnél tartózkodott, s valamennyien feszülten várták, hogy vizsgálata milyen eredményre vezet.

Persze, egy effajta gyűlést nem szabad olyannak képzelni, mint valami orvoskongresszust az emberek világában. Bár Fantáziában sok olyan lény élt, aki külső megjelenésében többé-kevésbé ember formájú volt, legalább ugyanannyian hasonlítottak állatokra vagy tökéletesen más jellegű teremtményekre. Ahányféle hírnökből tevődött össze a kint tolongó tömeg, olyan változatos összetételű volt a teremben zsibongó társaság is. Voltak közöttük fehér szakállú, púpos törpe-orvosok, fénylő kékezüst ruhába öltözött tündér-orvosnők, szikrázó csillagokkal a hajukban; úszóhártyás végtagú, kövér, pocakos vízimanók (ezeknek külön ülőkádakat bocsátottak a rendelkezésükre), de voltak fehér kígyók is, akik a terem közepén álló hosszú asztalon feküdtek összetekeredve, s akadtak méhkoboldok, sőt boszorkányok, vámpírok és kísértetek is, akikről általában nem mondható el, hogy különösen jótékony hatással lennének az egészségre.

Hogy megérthessük, ez utóbbiak miért voltak jelen, valamit okvetlenül tudnunk kell:

Noha a Kislány Királynő – mint a címe is mutatja – a határtalan fantáziai birodalom számtalan országának uralkodójaként szerepelt, a valóságban sokkal több volt, mint uralkodó, jobban mondva, valami egészen más volt.

Nem uralkodott, soha nem alkalmazott erőszakot, nem gyakorolta a hatalmat, nem parancsolt semmit, és nem ítélt el senkit, nem támadott meg soha senkit, és soha nem kellett támadás ellen védekeznie, mert senkinek sem jutott volna eszébe, hogy fellázadjon ellene vagy ártson neki. Az ő színe előtt mindenki egyenlő volt.

Egyszerűen csak létezett, de valami különös módon létezett: ő volt minden élet központja Fantáziában.

És minden teremtmény – mindegy, hogy jó-e vagy rossz, szép vagy csúnya, vidám vagy komoly, balga vagy bölcs –, mind-mind csak őáltala létezett. Nélküle senki és semmi nem tudott volna fennmaradni, éppoly kevéssé, mint ahogy az emberi test sem tudna fennmaradni, ha nem lenne szíve.

Titkát senki sem tudta teljes egészében felfogni, de mindenki tudta, hogy ez így van. És a birodalom minden teremtménye egyformán tisztelte őt, és mindenki egyöntetűen aggódott az életéért. Mert halála egyúttal mindnyájuk végét jelentette volna, a mérhetetlen Fantázia-birodalom pusztulását.

Barnabás gondolatai elkalandoztak.

Emlékezetében hirtelen maga előtt látta a klinika hosszú folyosóját, ahol mamát operálták. Apjával órák hosszat ültek a műtő előtt, és vártak. Orvosok és ápolónők futkostak ide-oda. Mikor papa megkérdezte, hogy mama hogy van, mindig csak kitérő válaszokat kapott. Úgy látszott, senki sem tudja pontosan, hogyan is áll a helyzet. Akkor végül egy kopasz férfi jött oda fehér köpenyben. Fáradt volt és szomorú. Azt mondta nekik, hogy minden erőfeszítés hiábavalónak bizonyult, és hogy nagyon sajnálja. Mindkettejükkel kezet fogott, és „őszinte részvét”-et mormogott.

Ezután minden megváltozott Barnabás és az apja között.

Nem külsőleg. Barnabás mindent megkapott, amit csak kívánhatott. Volt háromsebességes kerékpárja, villanyvasútja, sok vitamintablettája, ötvenhárom könyve, aranyhörcsöge, akváriuma édesvízi halakkal, kis fényképezőgépe, hat darab rugós zsebkése és még egy csomó egyebe. De mindez alapjában véve nem sokat jelentett neki.

Barnabás emlékezett rá, hogy apja régebben sokat tréfálkozott vele. Sőt néha mesélt is, vagy felolvasott neki. De ennek azóta vége. Papával nem lehetett beszélni. Áthatolhatatlan fal vette körül, amelyen senki sem tudott áttörni. Nem szidott és nem dicsért. Akkor sem szólt semmit, mikor Barnabás megbukott. Csak nézte őt a maga szórakozott és szomorú módján, és Barnabásnak az volt az érzése, mintha egyáltalán nem is létezne. Máskor is ezt érezte az apjával kapcsolatban. Ha esténként a televízió előtt ültek, Barnabás észrevette, hogy apja egyáltalán nem nézi a műsort, hanem gondolataival messze-messze jár, ahova nem tudja őt követni. Vagy némelykor, mikor mindketten könyvet vettek a kezükbe, Barnabás látta, hogy papa egyáltalán nem olvas, mert órákon át egy és ugyanarra az oldalra meredt, anélkül, hogy továbblapozott volna.

Barnabás persze megértette, hogy papa szomorú. Hiszen ő maga is sok éjszakát átsírt akkoriban, olyan hevesen, hogy néha a zokogástól hánynia kellett – de ez lassanként elmúlt. S ő mégiscsak itt van még. Miért nem beszél vele soha az apja, se mamáról, se más fontos dolgokról, csak éppen a legszükségesebbről?

– Ha legalább tudná az ember – mondta egy hosszú, sovány szalamandra, akinek szakálla piros lángokból állt –, mi is egyáltalán a betegsége. Láza nincs, semmije nincs megdagadva, kiütése, gyulladása sincs. Csak olyan, mintha életének lángja akarna kihunyni – nem tudni, miért.

Miközben beszélt, minden mondatnál kis füstfelhők szöktek elő a szájából, amelyek különböző alakokat öltöttek. Ezúttal kérdőjel alakú volt a füstfelhőcske.

Egy öreg, megtépázott holló – nagy krumplihoz hasonlított, melybe valaki keresztbe-kasul néhány fekete tollat dugdosott – rikácsoló hangon válaszolt (egyébként a hűléses megbetegedések szakorvosa volt):

– Nem köhög, nincs náthája, orvosi értelemben egyáltalán nem beteg.

Csőrén ülő nagy szemüvegét megigazítva, kihívóan pillantott a körülötte levőkre.

– Egy dolog nyilvánvalónak látszik a számomra – zümmögte egy szkarabeusz (néha „galacsinhajtó bogár”-nak is hívják) –, hogy úrnőnk betegsége és ama szörnyűségek között, amiket a hírnökök egész Fantázia területéről jelentenek, valami titokzatos összefüggés van.

– Ó, ön – vágott közbe gúnyosan egy tintaemberke –, ön mindig és mindenütt titokzatos összefüggéseket lát!

– Ön pedig soha nem lát messzebb a tintatartója pereménél! – zizegte a szkarabeusz dühösen.

– De kedves kolléga urak! – nyöszörögte egy fehér köpenybe öltözött, beesett arcú kísértet. – Csak nem fogunk a tárgyhoz nem tartozó, személyeskedő vitákba bonyolódni! Mindenekelőtt pedig – ne olyan hangosan!

Ilyen és hasonló jelenetek játszódtak le mindenütt a nagy trónteremben. Talán meglepőnek tűnik, hogy ezek az egymástól annyira elütő lények egyáltalán szót tudtak érteni. De Fantáziában az összes lény, az állatokat is beleértve, legalább két nyelvet beszélt: először a sajátját, mellyel a hozzá hasonlókkal érintkezett, s melyet kívülálló nem értett meg, másodszor egy általánosat, melyet felsőfantáznak vagy a Nagy Nyelvnek neveztek. Ezt mindenki ismerte, noha némelyek meglehetősen sajátos módon alkalmazták.

Egyszerre csend támadt a teremben, minden szem a megnyíló nagy szárnyas ajtó felé fordult. Chairon lépett be, a gyógyítás művészetének mondák övezte híres mestere.

Az a lény volt, akit a régebbi időkben kentaurnak neveztek. Csípőjéig emberi alakja, lejjebb pedig lóteste volt. De Chairon úgynevezett fekete-kentaur volt. Nagyon távoli vidékről, a messze, messze délről jött. Ezért emberi fele ébenfekete volt, kivéve fehér és kusza haját meg szakállát, lótestét viszont csíkok tarkították, mint a zebráét. Kákából font, különös kalapot viselt. Nyakában, láncra akasztva, nagy aranyamulett lógott, melyen két kígyó volt látható, egy világos és egy sötét, s ezek egymás farkába harapva, ovális keretet képeztek.

Barnabás meglepetten hagyta abba az olvasást. Becsapta a könyvet – vigyázva, hogy ujját azért a lapok között hagyja –, és újra tüzetesen megnézte a borítólapot. Igen, itt voltak a kígyók, amelyek, egymás farkába harapva, ovális keretet képeztek! Mit jelenthet hát ez a furcsa jelvény?

Fantázia-szerte mindenki tudta, hogy mit jelent ez a medalion: ezt a jelvényt az viselte, aki a Kislány Királynő megbízásából, az ő nevében járt el, mintha ő maga lett volna jelen.

Az a hír járta, hogy viselőjének titkos erőt kölcsönöz, bár senki sem tudta pontosan, hogy milyet. Nevét mindenki tudta: AURIN.

Ám sokan, akik féltek e név kiejtésétől, „az Ékszer”-nek nevezték, vagy „a Talizmán”-nak, vagy egyszerűen „a Fény”-nek.

Tehát a könyv is a Kislány Királynő jelét viseli!

Suttogás futott végig a termen, és néhány csodálkozó felkiáltás hallatszott. Már régen nem fordult elő, hogy a Fényt valakire rábízták volna.

Chairon néhányat dobbantott a patájával, míg a nyugtalanság el nem ült, majd mély hangon megszólalt:

– Barátaim, ne csodálkozzatok annyira, AURIN-t csak rövid ideig fogom viselni. Pusztán közvetítő vagyok. Hamarosan egy arra méltóbbnak adom át a Fényt.

A teremben mindenki lélegzet-visszafojtva figyelt.

– Nem akarom megkísérelni, hogy vereségünk tényét szép szavakkal enyhítsem – folytatta Chairon. – Mindnyájan tanácstalanul állunk a Kislány Királynő betegségével szemben. Csak annyit tudunk, hogy Fantázia pusztulása evvel a betegséggel egy időben kezdődött. Többet nem tudunk. Még azt sem, hogy egyáltalán orvosi tudomány-e, ami úrnőnket megmenthetné. Azonban lehetséges – és remélem, egyikőtök sem sértődik meg, ha nyíltan kimondom –, lehetséges, hogy mi, akik itt összegyűltünk, nem vagyunk birtokában minden tudománynak és minden bölcsességnek. Sőt: az utolsó és egyetlen reményem, hogy ebben a határtalan birodalomban akad valahol egy lény, aki bölcsebb, mint mi, aki tanácsot és segítséget tud nyújtani. Ez azonban több mint bizonytalan. Bármiben álljon is a menekvés lehetősége – egy dologhoz nem fűződik kétség: felkutatásához olyan nyomkeresőre van szükség, aki az úttalanban is utat talál, aki nem riad vissza semmilyen veszélytől és erőfeszítéstől, egyszóval: hősre. És a Kislány Királynő néven nevezte azt a hőst, akire mindnyájunk sorsát s a sajátját is bízta: Atráskónak hívják, és a Füves-tengerben lakik, túl az Ezüst-hegyeken. Neki adom át AURIN-t, és őt küldöm a Nagy Keresésre. Most mindent tudtok.

Ezzel az öreg kentaur kicsörtetett a teremből.

Az ott maradtak zavartan néztek össze.

– Mi is a hős neve? – kérdezte az egyik.

– Atráskó vagy valami hasonló – felelte egy másik.

– Soha nem hallottam! – vélekedett egy harmadik. S mind a négyszázkilencvenkilenc orvos gondterhelten csóválta a fejét.

A toronyóra tízet ütött. Barnabás csodálkozott, hogy milyen gyorsan elmúlt az idő. Tanítás közben egy óra olyan volt mindig, mint egy darab örökkévalóság. Lent az osztályban most történelemórát tart a sovány és legtöbbször rosszkedvű Dübör tanár úr, aki különösen hajlott arra, hogy Barnabást a többiek előtt nevetségessé tegye, mert a csaták évszámát és mindenféle emberek születési adatait és uralkodási idejét egyszerűen képtelen volt megjegyezni.

Az Ezüst-hegyek mögött elterülő Füves-tenger sok-sok napi járóföldre feküdt az Elefántcsonttoronytól. Tulajdonképpen préri volt, valóban éppolyan széles, nagy meg sík, mint a tenger. A dús fű embermagasságúra nőtt, és mikor végigszántott rajta a szél, úgy hullámzott a síkság, mint az óceán, és úgy zúgott, mint a víz.

Az itt lakó népet „fűemberek”-nek nevezték vagy „zöldbőrűek”-nek. Kékesfekete hajuk volt, melyet a férfiak is hosszúra növesztettek és varkocsban viseltek, bőrük színe pedig barnásba játszó sötétzöld, mint az olajbogyóé. Rendkívül mértékletes, szigorú és kemény életet éltek, és gyermekeiket, a lányokat éppúgy, mint a fiúkat, bátorságra, nagylelkűségre és büszkeségre nevelték. Meg kellett tanulniuk a hőség, a fagy és a legsúlyosabb nélkülözések elviselését, és bizonyosságot kellett tenniük bátorságukról. Erre szükség is volt, mert a zöldbőrűek vadásznép voltak. Mindazt, ami az életükhöz kellett, vagy a kemény, rostos prérifűből állították elő, vagy a Füves-tengeren hatalmas csordákban végigvonuló bíborbivalyoktól szerezték meg.

Ezek a bíborbivalyok körülbelül kétszer akkorák voltak, mint a közönséges bikák vagy tehenek, hosszú bíborszínű szőrük selymesen csillogott, és hatalmas szarvuk hegye élesen és keményen meredt előre, mint a tőr. Általában békés természetűek voltak, de ha veszélyt szimatoltak, vagy megtámadták őket, rettenetesek tudtak lenni, mint valami természeti erő. Senki a zöldbőrűeken kívül nem mert volna ezekre az állatokra vadászni – ráadásul csak nyilat és íjat használtak ellenük. Előnyben részesítették a lovagias harcot, s ezért esett meg gyakran, hogy nem az állat, hanem a vadász vesztette életét. A zöldbőrűek szerették és tisztelték a bíborbivalyokat, és úgy vélekedtek, hogy bivalyok elejtéséhez csak úgy lehet joguk, ha arra is készek, hogy esetleg a bivalyok öljék meg őket.

A Kislány Királynő betegségének és az egész Fantáziát fenyegető sorscsapásnak a híre még nem ért el eddig az országig. Már régóta nem érkeztek utazók a zöldbőrűek sátortáboraiba. A fű dúsabban nőtt, mint valaha, a nappalok világosak voltak s az éjszakák csillagosak. Látszólag minden rendben volt.

Ám egy napon egy fehér hajú öreg fekete-kentaur jelent meg a sátortáborban. Szőre csapzott volt az izzadságtól, halálosan kimerültnek mutatkozott, szakállas arca sovány volt és beesett. Kákából font különös kalapot viselt, a nyakában pedig egy láncot, amelyen egy nagy aranyamulett függött. Chairon volt.

Megállt annak a szabad térségnek a közepén, melyet a tábor sátrai egyre szélesedő gyűrűkben vettek körül, s ahol a legöregebbek szoktak tanácskozásra összegyűlni, vagy ahol ünnepnapokon táncot jártak és régi dalokat énekeltek. Várt és körülnézett, de csak nagyon öreg asszonyok és férfiak és egész kicsi gyerekek tolongtak körülötte és bámultak rá kíváncsian. Patájával türelmetlenül dobbantott.

– Hol vannak a vadászó férfiak és nők? – lihegte, és levette a kalapját, hogy a homlokát megtörölje.

Egy fehér hajú asszony, aki kisbabát tartott a karján, adta meg a választ: – Mind vadászaton vannak. Csak három vagy négy nap múlva jönnek haza.

– Atráskó is velük van? – kérdezte a kentaur.

– Igen, ó, idegen, de honnan ismered őt?

– Nem ismerem őt. Hozzátok ide!

– Idegen – felelte egy mankós öregember –, nem szívesen jönne, mert ma az ő vadászata van. Alkonyattal kezdődik. Tudod, hogy mit jelent ez?

Chairon megrázta sörényét, és dobbantott a patájával.

– Nem tudom, de nem is érdekes, mert most fontosabb tennivalója lesz. Ismeritek a jelet, amelyet viselek. Hozzátok hát ide!

– Látjuk az Ékszert – mondta egy fiatal lány –, és tudjuk, hogy a Kislány Királynőtől jössz. De ki vagy?

– Chairon vagyok – dörmögte a kentaur –, Chairon, az orvos, ha mond ez nektek valamit.

Egy púpos öregasszony előretörtetett, és felkiáltott:

– Igen, így igaz! Felismerem őt. Láttam egyszer, még fiatalkoromban. Ő a leghíresebb és legkiválóbb orvos egész Fantáziában!

A kentaur odabólintott. – Köszönöm, jóasszony – mondta –, de most talán lesz olyan szíves valamelyikőtök, és idehozza végre ezt az Atráskót. Nagyon sürgős. A Kislány Királynő élete forog kockán.

– Megyek érte! – kiáltotta egy öt-hat éves kislány. Elszaladt, és néhány másodperc múlva már a sátrak között lovagolt tova egy nyergeletlen lovon.

– Na végre! – mormogta Chairon. És ekkor eszméletlenül esett össze.

Mikor magához tért, először nem tudta, hogy hol van, mert egészen sötét volt körülötte. Csak lassanként eszmélt rá, hogy egy tágas sátorban, puha prémtakarón fekszik. Éjszaka lehetett, s az ajtófüggöny résén lobogó tűz fénye hatolt be.

– Szentséges Patkószegek! – dörmögte, miközben megpróbálta összeszedni magát. – Mióta fekszem itt?

Valaki bedugta a fejét az ajtónyíláson, majd nyomban eltűnt, csak a hangja hallatszott: – Igen, úgy látszik, felébredt.

Ekkor félrehúzódott az ajtó függönye, és egy tíz év körüli fiú lépett be. Puha bivalybőrből készült hosszúnadrágot és cipőt viselt. Felsőteste mezítelen volt, csak a válla köré vetve lógott egy nyilván bivalyszőrből szőtt, földig érő, bíborvörös köpeny. Hosszú, kékesfekete haját bőrzsinór kötötte kontyba a tarkóján. Homlokának és arcának olajzöld bőre fehér színű egyszerű mintákkal volt befestve. Sötét szeme haragosan villogott a betolakodóra, vonásain egyébként azonban semmiféle indulat sem tükröződött.

– Mit óhajtasz tőlem, idegen – kérdezte –, miért jöttél a sátramba? Miért akadályoztál meg a vadászatomban? Ha ma megöltem volna a nagy bivalyt – s a nyilam már a húron feszült, mikor a nevemen szólítottak –, holnaptól vadász lehettem volna. Most egy egész évig várnom kell. Miért?

Az öreg kentaur zavartan meredt rá.

– Ez azt jelenti – kérdezte végre –, hogy te vagy az az Atráskó?

– Igen, idegen.

– Nincs itt véletlenül másvalaki is, egy felnőtt férfi, tapasztalt vadász, aki ugyanezt a nevet viseli?

– Nem, Atráskó én vagyok, és senki más.

Az öreg Chairon visszarogyott a fekhelyére, és felnyögött:

– Egy gyermek! Egy kisfiú! Valóban, a Kislány Királynő döntéseit nehéz megérteni.

Atráskó hallgatott, és mozdulatlanul várt.

– Bocsáss meg, Atráskó – mondta Chairon, nehezen lévén úrrá izgatottságán –, nem volt szándékomban, hogy megbántsalak, de túl nagy volt a meglepetésem. Őszintén szólva, magamon kívül vagyok! Nem is tudom, mit gondoljak! Komolyan felteszem magamnak a kérdést, vajon a Kislány Királynő tudatában volt-e annak, hogy mit csinál, amikor egy magadfajta gyermeket választott. Valóságos őrület! S ha szántszándékkal tette, akkor… akkor…

Fejét hevesen rázta, majd kitört:

– Nem! Nem! Ha tudom, hogy kihez küld, egyszerűen megtagadtam volna, hogy átadjam neked a megbízatást. Megtagadtam volna!

– Milyen megbízatást? – kérdezte Atráskó.

– Szörnyűség! – kiáltotta Chairon, akit végül is elragadott a felháborodás. – Ezt a megbízatást teljesíteni még a legnagyobb, legtapasztaltabb hős számára is a lehetetlenséggel határos feladat lenne, de neked… A bizonytalanba küld, olyasvalami keresésére, amit senki sem ismer. Senki sem segíthet rajtad, senki sem adhat tanácsot neked, senki sem láthatja előre, mi vár rád. És most azonnal el kell döntened, itt, ezen a helyen, hogy elvállalod-e a megbízatást, vagy sem. Nincs egy pillanat veszteni való idő. Tíz napon és tíz éjen át szinte pihenés nélkül vágtattam, hogy elérjelek. De most – most szinte azt kívánom, bár soha ne értem volna ide. Nagyon öreg vagyok, s elfogyott az erőm. Kérlek, adj egy korty vizet!

Atráskó egy korsó friss forrásvizet hozott. A kentaur nagyokat kortyolt, aztán megtörölte szakállát, és valamivel nyugodtabban folytatta:

– Ó, köszönöm, ez jólesett! Már jobban érzem magam. Hallgass ide, Atráskó, nem kell elfogadnod ezt a megbízatást. A Kislány Királynő rád bízza a dolgot. Nem parancsol semmit. Meg fogok neki mindent magyarázni, és majd talál valaki mást. Nem tudhatta, hogy kisfiú vagy. Biztosan felcserélt valakivel, ez az egyetlen magyarázat.

– Miben áll a megbízatás? – tudakolta Atráskó.

– Meg kell találni a Kislány Királynő betegségének orvosságát – felelte az öreg kentaur –, és megmenteni Fantáziát.

– Hát beteg az úrnő? – kérdezte Atráskó csodálkozva.

Chairon nekifogott, hogy elmesélje, mi történt a Kislány Királynővel, és hogy miféle jelentésekkel érkeztek a hírnökök Fantázia minden részéből. Atráskó egyre újabb kérdéseket tett fel, és a kentaur a legjobb tudása szerint adta meg a felvilágosítást. Hosszan, az éjszakába nyúlóan beszélgettek. És ahogy Atráskó egyre jobban tisztába jött a sorscsapás teljes súlyával, mind világosabban rajzolódott ki kezdetben olyannyira zárkózott arcán az őszinte döbbenet.

– És minderről nem tudtam semmit – mormolta végül sápadt ajakkal.

Chairon komolyan és gondterhelten pillantott fehér, bozontos szemöldöke alól a fiúra.

– Most már tudod, miként állnak a dolgok, és talán megérted, hogy miért vesztettem el az önuralmamat, amikor megpillantottalak. De a Kislány Királynő mégiscsak téged nevezett meg. – Menj és keresd meg Atráskót! – kérlelt. – Minden bizalmam benne van – folytatta. – Kérdezd meg, hogy értem és Fantáziáért elvállalja-e a Nagy Keresést – mondta. Nem tudom, hogy a választása mért éppen rád esett. Talán azért, mert csak egy ilyen kisfiú képes ezt a lehetetlen feladatot megoldani. Nem tudom, és nem is tudok neked tanácsot adni.