Embernevelésről, szabadságról
és (emberi) jogokról

részlet

Lejegyezte: Majtényi László
Illusztrálta: Lanczinger Mátyás

Corvina

Szöveg © Majtényi László, 2023
Illusztrációk © Lanczinger Mátyás, 2023

A borítót tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6906 9

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Hathetes voltam, de már eldöntöttem, hogy ezt az embert (meg még két másikat is) fogadom örökbe. Bevált. Okoskodik, mindent jobban tud, magyaráz, néha próbál parancsolgatni, én meg próbálok szót fogadni. Járom vele az erdőt, mezőt, várost, bemutatjuk egymást a barátainknak. Még kutyákat is az ő révén ismertem meg, pl. Lottit és Kiflit is. Ha szerinte rossz vagyok, szeretetmegvonással büntet, de aztán együtt almázunk. Megvédem a medvétől, az aranysakáltól és a vaddisznóktól. Ha patkányt fogok, megdicsér, ha kismadarat, akkor, noha ennek semmi értelme, megszid.

Hogyan beszélek a saját emberrel? Tapasztalatom szerint, persze biztosan nem mindegyik, de az ember alapvetően elég értelmes, tanítható, meghálálja, ha foglalkozunk vele. Én például minden reggel, amint felébredt, beszélek hozzá. Megfigyeltem, hogy megértőképességei korlátozottak, de az érzelmek kifejezését jól érti, miközben felfogóképessége sajnos nem tárgyadekvát. Hiába mondom neki pl., hogy „reggeli”, „séta”, csak visszakérdez, lehet, meg is játssza magát.

A testbeszéd megértésében sokkal erősebb. Például nagyon szeretem a sajtot és az almát, és ragaszkodom a közös sétákhoz is. (Persze azt hiszi, hogy ő visz engem sétálni, de erről majd még mesélek.)

Ha eljött a sétaidő, és kint tartózkodom a kertben, akkor kinyitom a házunk ajtaját, a gázóráról leveszem a pórázt, majd kiülök a lépcső elé, és számban a pórázzal, nyugodt szomorúsággal nézek (nem ugrálok rá, mert azt utálja, mint a grízes tésztát). Amikor meglát így, majd kiugrik a bőréből, a nagy eszemet dicséri, és már kapja is magára a kabátját.

Ha pedig meglátom az almát, két eset lehetséges: ha elérem, elveszem, elfogyasztom. Ha nem, vagy épp jókutyázom, vigyázzülésben csak nézem. Ha észreveszi, elvágja vagy leharapja a neki járó részt, és ketten esszük meg.

Ha kockasajtot akarok enni, akkor csak ülök, és nézem meredten a spájzajtót. Ha nyitva hagyták, akkor pedig a tekintetemet szinte belefúrom a hűtőszekrény ajtajába. Ezt rendszerint megérti, és kiveszi nekem a kockasajtot. Tényleg okos.

A haverok között gyakran felvetődik a Hogyan neveljük az embereinket? kérdés. Én például kifejlesztettem egyfajta nézést, amelyre rádobok kis farokcsóválást, továbbá – ez opcionális, nem mindenki tudja – torokhangon (ezt imádja!) el is mondom, mit tegyen. Rendszerint félretolja a szaros kis laptopját, és engedelmes. Ebben áll a nagy titok?

Öt hónapos szülinapomon kinyírtam egy patkányt. Az őseimet patkányfogásra tartották, de én ezt nem könyvből tudom, hanem az emberem mondta el büszkén. Azt ne kérdezd, hogy kerül Budapestre patkány! De mostantól az egyik hiányzik.

Ezt a játék nyulat – a fülei a számban vannak, és ezért nem látszanak – én szereztem, és ajándéknak hoztam haza. Erre L. azt kérdi, hogy nem szomorú-e a szomszéd kislány? Nem értem a felvetést.

A sapkát csak azért ettem meg, mert L. izzadtan ebben szokott volt futni, és ettől jó szagú. Kár volt úgy dugdosni. Legyen hálás inkább a ragaszkodás jelétől.

Az érdekesebb rágcsálható tárgyakat (távirányító, telefontöltő) el szoktam dugni a pokrócom alá. Szerintük ez okosság. Viszont, kérésre, próbálok leszokni.

Ma a Tétényi-fennsíkon, az Űrrepülőtér mellől, ami amúgy egyben modern víztorony is – majd egyszer megmutatom, milyen –, elszöktem, „elrohantam, mint valami bolond”. Mert kábé egy kilométerről megéreztem a tüzelő lány illatát. A kis szuka gazdája hazavitt, de sajnos elzárt minket egymástól. Felhívta a hozzátartozómat, így visszakaptam a gazdámat. Kedvesen annyit mondtam csak neki: – Férfiak vagyunk… Nem volt eléggé megértő, pedig ő is az.

Tegnap voltam életem első koncertjén, amelyet Badacsonyban a Frissterasz nevű helyen a Lázár tesók adtak. Tőlem jegyet sem kértek, viszont adtak friss vizet! De ahhoz, hogy az embereimmel elmehessek a koncertre, először nagyon jónak kellett lennem. Erről szóbeli szerződést kötöttünk. Most kb. fél órát vigyázzülésben ültem, mert bizonyítanom kellett előbb az elszánt jóságomat. Ugyanis, mint mondtam, a múlt szombaton állítólag helytelenül viselkedtem például a mondott kossal szemben. Amit vállaltam, teljesítettem. A koncert látogatói közül néhányat én már ismertem az intézeti kirándulásról. Én kedveskedtem nekik, ők pedig nekem. A koncert is annyira tetszett, hogy teljesen csendben voltam, pedig el sem aludtam. Szerencsére kutyaként én voltam csak jelen. A házi kutyák gyakran tenyérbemászóak, az emberek viszont aranyosabbak. Ezentúl gyakrabban járok majd koncertre.

A kert az enyém, amit az ember velem szembeni kötelezettségét teljesítve nagyjából rendben tart. Az eső után jöttem rá arra, hogy az aranyos kismadarak a babérmeggy egyik ágára építették a fészküket. Sajnos a kismadár nem hülye, a fészket nem lehet elérni. Viszont megeshet, és az jó is lenne, hogy az egyik fióka kiesik, és a fiókát megmentő érzelgősségre hajló ember sincs a közelben. Igaz, ennek valószínűsége eléggé csekély. De hátha mégis!

Olvastam egy cikket a különböző kutyafajták intelligenciájáról. Az első húszban nem volt terrier. Kiderült, hogy a szerző szerint az intelligencia a szófogadás szinonimája. Milyen ostoba emberek vannak!

Most az úgynevezett téli gumikkal foglalkozom. Már vasfogaim vannak, de a felnivel nem tudok mit kezdeni. Azért elővettem. Aztán azt ne mondják, hogy a házimunkából nem veszem ki a részem!

Évek óta eszem ősszel a szőlőt. Csak a kommentekből értesültem arról, hogy a kutyákra halálos veszélyt jelent.

Talán ezért élek.

Szeretném egyúttal felhívni kedves emberbarátaim figyelmét arra, hogy az égetett szeszes italok fogyasztása és a politikusok megnyilvánulásainak követése is súlyos egészségromlást okozhat. Parti Nagy Lajos művét pedig – aki nemcsak jeles író, de nekem kedves emberem – ugyancsak ajánlom figyelmetekbe. Ő hosszú előadásban értekezett, számomra meggyőzően, általában az étkezés ártalmasságáról. Vagyis nem csupán a szőlő, és nem csupán a kutyákra nézve, hanem minden élelmiszer mindenkire halálos veszélyt jelent. Ennek igazolásául a magam részéről megjegyzem, hogy a temetőkben kizárólag olyan elhunytakat találunk, akik haláluk előtt legalább ideig-óráig étkeztek.

Legújabb találmányomat nevezhetném szerződési vagy kölcsönös udvariassági viszonynak is, de a lényeg, hogy megkérem az együttműködésem árát. Ha valamit szeretnék, például ki szeretnék menni járőrözni vagy az idegen macskát fegyelmezni, azt elmondom az embernek, ő pedig természetesen teljesíti a kérést, én pedig köszönetet mondok. Ám ha az emberem elmegy otthonról, akkor általában megkér, hogy fáradjak ki a lakásból. Én viszont ilyenkor, érdekes, rendszerint elalszom a kerevetemen, és sajnos nem hallom meg a kérést. Az emberem viszolyog az erőszaktól, ezért elővesz pl. egy kockasajtot. Akkor én a szendergésemből felébredek, és mosolyogva, farkcsóválva kikísérem az embert az ajtón. Átveszem a sajtot, ő meg bezárja a kaput, és meg is vakargat, ahol szeretem. Az ember aranyos, azt hiszi közben, hogy túljárt a kutya eszén. Muszáj őt szeretni!

Egyre szófogadóbb vagyok. Egész nap jó voltam. Csak délután vittem ki ezt a női pulcsit a kertbe, megrágcsálni. Utána még bocsánatot is kértem. És magasabbra is tehették volna!

A kanoknak és a szukáknak is teszem a szépet. De Rozi más, és már két hónapja tart. Most még kiskamasz vagyok. Szerelmes lennék?

Valami kapcsoló rágcsálása miatt elromlott a kedves szomszédunk fényfüzére, és nem kizárt, hogy közöm volt ehhez. Mostantól nem mehetek ki a kertbe. Viszont többet sétálunk, ami elég érdekes.

Ezt a jó dolgot hónak hívják. És úgy kell vele játszani, hogy az ember egy csődarabot huzigál benne föl-le.

A szomszéd, pitbull jellegű barátommal együtt sikerült kirágnunk a kerítést annyira, hogy át tudok menni hozzá játszani. Ő a vaskos testével sajnos egyelőre még nem bír átjönni, de így is jó. Északnyugati átjárónak hívjuk.

1. Tilos felmenni az ágyra. 2. Tilos megrágni az elefántot. 3. Én pedig éppen azért vagyok most itt, nehogy valaki megrágja. Őrködöm ugyanis.

Szerintük én lopós vagyok, holott ők is ugyaninnen veszik el az ételt.

Aggodalmaskodnak, hogy vajon felborítom-e a karácsonyfánkat. Én meg titokzatoskodok, mint a Szfinx. Még nem döntöttem.

Tartalom

Soma, a beszélő kutya

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó és szerkesztő: Király Levente, a Corvina igazgatója
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Torma Lászlóné

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Baskervville – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0