A 12 éves, a 17 éves, a 21 éves és a 30 éves énemnek.
Soha nem voltál akkora roncs, amilyennek hitted magad.
Minden rendbe fog jönni.

1. fejezet

Temetési burrito

Sloane

A hinta ritmikusan nyikorgott alattam, ahogy a lábam hegyével löktem magamat. A január hűvös érintése behatolt plédem és ruháim alá. Feleslegesen fáradoztak, mert a lelkem már rég megfagyott.

A kókadt karácsonyi dísz, amit a lilára festett bejárati ajtóra akasztottam, magára vonzotta a tekintetemet.

Le kell vennem.

Muszáj visszamennem dolgozni.

Vissza kell sétálnom az emeletre, hogy bekenjem magam a dezodorral, amit elfelejtettem használni.

Úgy tűnt, sok dolgom van. Mindegyik monumentálisnak látszott, mintha a hálószobámba vezető lépcsőzés pont annyi energiát emésztene fel, mint megmászni az Everestet.

Sajnálom, Knockemout. Kénytelen leszel elviselni egy testszagú könyvtárost.

Mély levegőt vettem. Vicces, hogy emlékeztetnem kell magam egy olyan automatikus cselekvésre, mint a légzés. A gyász a maga módján mindenbe beszivárog, még akkor is, ha az ember felkészült rá.

Felemeltem apám bögréjét, amit A RIVÁLIS ÜGYVÉD KÖNNYEI felirat díszített, és nagyot kortyoltam a reggeli borból, hogy erőt merítsek belőle.

A nap hátralévő részét a Knock ’Em Stiffben, Knockemout érdekesen elnevezett ravatalozójának fülledt melegében fogom tölteni. A temetkezési vállalat termosztátja soha nem mutatott huszonnégy foknál kevesebbet, ugyanis így igyekeztek odafigyelni a rendszerint ott tartózkodó idősek szükségleteire.

Meglátszott a levegőben a leheletem. Ahogy a kifújt pára eloszlott, megpillantottam a szomszéd házat.

Jellegtelen, kétszintes épület volt bézs színű fallal és praktikusan kiépített kerttel.

Hogy őszinte legyek, karakteres, viktoriánus otthonom mellett, amelyet tornác futott körbe, és hivalkodó torony ékesítette, a legtöbb ház unalmasnak tűnt. Azonban a szomszéd házból sugárzott egyfajta üresség, ami még feltűnőbbé tette a kontrasztot. Az utóbbi több mint egy évtizedben csak akkor láttam ott az életnek bármiféle jelét, amikor megérkezett az udvart rendszeresen karbantartó személyzet, vagy amikor néhanapján idelátogatott az ellenszenves tulajdonos.

Csodálkoztam, hogy miért nem adta el, vagy égette porig az épületet, vagy amit csinálni szoktak a nevetségesen gazdagok a sötét titkokat és rossz emlékeket őrző helyekkel.

Bosszantott, hogy még mindig az övé volt. Hogy alkalmanként még ott lakott. Egyikünk sem akart emlékezni. Egyikünk sem szerette a közös telekhatárt.

Kinyílt a bejárati ajtó, és kilépett az anyám.

Mindig gyönyörűnek láttam Karen Waltont. Még ezen a napon is szép volt, amikor a friss gyász nyomot hagyott az arcán.

– Mit gondolsz? Túl sok? – kérdezte, miközben lassan körbefordult új, fekete ruhájában. A visszafogott, csónaknyakú, hosszú ujjú felsőrészt kacér, tüllel díszített csillogó partiszoknya egészítette ki. Rövid, szőke haját hajpánttal fogta hátra.

Lina barátnőm néhány nappal ezelőtt elvitt minket vásárolni, hogy segítsen kitalálni, mit vegyünk fel a temetésre. Az én ruhám egy rövid, testre szabott, ébenfekete kötött ruha volt a szoknyába rejtett zsebekkel. Gyönyörű volt, de soha többé nem akartam felvenni.

– Remekül nézel ki. Tökéletes – nyugtattam meg, és invitálásképpen felemeltem a pléd egyik sarkát.

Anya leült, majd megveregette a térdemet, miközben betakartam magunkat.

Ez a hinta mindig is fontos szerepet játszott a családunk életében. Itt gyűltünk össze iskola után uzsonnázni és pletykálkodni. A szüleim minden héten kiültek ide kettesben egy órára. Hálaadáskor, miután elmosogattunk, meleg plédekbe burkolózva itt henyéltünk a kedvenc könyveinkkel.

Két évvel ezelőtt örököltem meg ezt a röhejesen meghökkentő, olajzöld, lila és tengerészkék színekre festett otthont, amikor a szüleim Washingtonba költöztek, hogy közelebb legyenek apa orvosaihoz. Mindig is szerettem ezt a házat. Nem létezik olyan hely a földön, ahol jobban otthon éreztem volna magam, mint itt. De voltak olyan pillanatok, mint ez is, amikor rájöttem, hogy ahelyett, hogy a családunk gyarapodott volna, egyre kisebb lett.

Anya felsóhajtott.

– Hát, ez szívás.

– De legalább jól nézünk ki – mutattam rá.

– A Walton családban ez a módi – értett egyet.

Ismét kinyílt a bejárati ajtó, és a nővérem, Maeve csatlakozott hozzánk. Fekete nadrágkosztümöt és gyapjúkabátot viselt, kezében pedig egy bögre gőzölgő teát szorongatott. Csinos volt, mint mindig, de fáradtnak tűnt. Gondolatban feljegyeztem, hogy a temetés után majd ki kell faggatnom, mi újság vele.

– Hol van Chloe? – kérdezte anya.

Maeve a szemét forgatta.

– Két ruhára szűkítette le a kört, és azt mondta, mindegyikkel kell egy kis időt töltenie, mielőtt meghozza a végső döntést – válaszolta, és anyánk mellé préselte magát a hintán.

Az unokahúgom őrülten rajongott a divatért. Legalábbis amennyire egy tizenkét éves gyerek rajonghatott egy virginiai vidéki kisvárosban.

Néhány pillanatig csendben ringatóztunk, és mindannyian elmerültünk a saját emlékeinkben.

– Emlékeztek, amikor apátok megvette azt a karácsonyfát, ami olyan széles volt, hogy nem fért be a bejárati ajtón? – kérdezte anya mosolyogva.

– A „karácsonyfa a verandán” hagyományunk kezdete – idézte fel Maeve.

Bűntudatom támadt. Idén karácsonykor nem állítottam fát a verandán. Még a házban sem. Csak az a kókadt koszorúdísz lógott az ajtómon, amit Chloe iskolai adománygyűjtésén vettem. A ráknak más tervei voltak a családunkkal.

Úgy döntöttem, a következő karácsonykor bepótolom a mulasztást. Lesz itt élet. Család. Nevetés, sütik, alkohol és rosszul becsomagolt ajándékok.

Ezt akarta apa. Tudni, hogy az élet megy tovább, még akkor is, ha rettenetesen hiányzik nekünk.

– Tudom, hogy apátok volt a lelkesítő beszédek királya – kezdte anya. – De megígértem neki, hogy igyekezni fogok. Szóval elmondom, hogyan tovább. Bevonulunk abba a ravatalozóba, és a legjobb temetést rendezzük neki, amit ez a város valaha látott. Nevetni és sírni fogunk, és emlékeztetjük magunkat arra, mennyire szerencsések voltunk, hogy ilyen sokáig velünk lehetett.

Maeve és én bólintottunk, miközben könnyek gyűltek a szemünkbe. Pislogva megszabadultam tőlük. Sem az anyámnak, sem a nővéremnek nem volt szüksége arra, hogy a nyakukba zúdítsam a szomorúságomat.

– Kaphatok egy nanát? – kérdezte anya.

– Naná – válaszoltuk remegő hangon.

Anya egyikünkről a másikunkra nézett.

– Ez szánalmas volt.

– Jézusom! Sajnálom, hogy nem vagyunk elég vidámak apa temetésén – mondtam szárazon.

Anya benyúlt a szoknyája egyik zsebébe, és elővett egy rózsaszín flaskát.

– Ez majd segít.

– Reggel 9:32 van – jegyezte meg Maeve.

– Én bort iszom – vágtam rá, és felemeltem a bögrémet.

Anya átnyújtotta a nővéremnek a csajos flaskát.

– Apád szavaival élve: „Nem ihatunk egész nap, ha nem kezdjük el azonnal.”

Maeve felsóhajtott.

– Rendben. De ha már most elkezdünk inni, akkor a temetésre taxival megyünk.

– Erre iszom – egyeztem bele.

– Apára! – mondta a testvérem, és ivott egy kortyot a flaskából, majd szinte azonnal összerezzent.

Maeve visszaadta a flaskát anyának, aki némán tósztra emelte azt.

Ismét kinyílt a bejárati ajtó, és Chloe sétált ki a verandára. Az unokahúgom mintás harisnyát, lila szatén rövidnadrágot és garbót viselt. A haját két fekete kontyba fogta a feje tetején. Maeve ma biztosan elvesztette a sminkelés miatt vívott csatát, mert Chloe szemhéja mélylila árnyalatúra volt festve.

– Gondoljátok, hogy ez túlságosan elvonja a figyelmet nagyapáról? – kérdezte csípőre tett kézzel.

– Édes istenem – mormolta a nővérem az orra alatt, és újra a flaskáért nyúlt.

– Gyönyörű vagy, kicsim – válaszolta anya, és rámosolygott egyetlen unokájára.

Chloe körbefordult.

– Köszönöm, és tudom.

A pufók, mogorva macska, akit a házzal együtt örököltem, a tornácra lépett, és láthatóan ítélkezve meredt ránk, mint mindig. A vad bolhazsák a Lady Mildred Miaungton uralkodói nevet kapta. Idővel ez Milly Miau Miaura rövidült. Mostanában, például amikor tizennyolcadik alkalommal kellett ráordítanom, hogy ne karmolja a kanapé háttámláját, csak Miau Miau vagy Hé, seggfej volt.

– Menj be, Miau Miau, vagy egész nap kint maradsz – figyelmeztettem.

A macska válaszra sem méltatott. Ehelyett hozzádörgölőzött Chloe fekete harisnyájához, majd leült a lába mellé, hogy teljes macskafigyelmét a segglyukának szentelje.

– Undorító – jegyezte meg Maeve.

– Nagyszerű. Most le kell szőrtelenítenem a harisnyámat – panaszkodott Chloe csizmás lábával toppantva.

– Megkeresem a szöszhengert – ajánlottam fel, miközben felálltam a hintáról, és addig bökdöstem a macskát a lábammal, amíg hátára nem fordult, hogy megmutassa kerek pocakját. – Ki kér bort reggelire?

– Tudod, mit mondanak – szólalt meg anya, és talpra húzta a testvéremet. – A chardonnay a nap legfontosabb étkezése.

∞

AZ ALKOHOL GENERÁLTA kellemes bódultság a tor második órájában kezdett elhalványulni. Nem akartam itt állni egy rozsdamentes acélurnával szemben, a hangulatos, pávamintával kitapétázott szobában, részvétnyilvánításokat fogadva és történeteket hallgatva arról, milyen nagyszerű ember volt Simon Walton.

Rájöttem, hogy már nem lesznek új történetek. A kedves, zseniális, jószívű, kétbalkezes apám elment. És csak az emlékek maradtak, amelyek soha nem tölthetik be azt az űrt, amit a hiánya hagyott maga után.

– Nem is tudom, mihez kezdünk majd Simon bácsi nélkül – mondta Nessa, az unokatestvérem, miközben egy pufók kisbabát egyensúlyozott a csípőjén, csokornyakkendős férje pedig a hároméves kisfiukkal bajlódott. Apám mindig csokornyakkendőt hordott. – Ő és anyukád havonta egyszer átjöttek vigyázni a gyerekekre, hogy Will-lel elmehessünk randevúzni.

– Szeretett együtt lenni a gyerekeiddel – biztosítottam őt.

A szüleim nem titkolt vágya volt, hogy otthonunkat megtöltse a család. Ez volt az oka annak, hogy egy tizennyolc szobás, zegzugos viktoriánus házat vásároltak, amelynek az ebédlőjében akár húszan is elférnek. Maeve kötelességtudóan produkált egy unokát, de a válás és az ügyvédi karrierje miatt átmenetileg félretette a második gyerek gondolatát.

Aztán ott voltam én. A környék legjobb vezető könyvtárosának mondhattam magam, és a belemet is kidolgoztam azért, hogy bővítsük a katalógusunkat, a programjainkat meg a szolgáltatásainkat. De most sem álltam közelebb a házassághoz és a gyerekvállaláshoz, mint harmincévesen. Ami… a pokolba. Már régen volt.

Nessa babája a nyálát fújva prüszkölt, és rendkívül elégedettnek tűnt.

– O-ó – szólalt meg az unokatestvérem.

Követtem a tekintetét a kisgyerekre, aki az apja elől menekülve az urna körül futkározott.

– Fogd meg – mondta Nessa, és átnyújtotta nekem a babát. – Anyának meg kell mentenie a napot, csendben és méltóságteljesen.

– Tudod – magyaráztam a babának –, apám valószínűleg örülne, ha a bátyád véletlenül kiszórná a hamvait. Nagyon viccesnek találná a dolgot.

A kislány kíváncsian fürkészett, és olyan kék szeme volt, amilyet még soha nem láttam. Szinte kopasz volt, néhány szál szőke haját hetyke, rózsaszín masni díszítette. Kinyújtotta nyálas kezét, és megsimogatta az arcomat.

Meglepett a mosolya, akárcsak örömteli kuncogása, amely valahonnan kerek pocakja mélyéből szakadt fel. Engem is elöntött a boldogság.

– Krízis elhárítva – jelentette ki Nessa, ahogy visszajött hozzánk. – Ó, kedvel téged!

Az unokatestvérem elvette tőlem a lányát, mire meglepő módon azonnal hiányolni kezdtem a karomban tartott kacagó kislány súlyát. Kábultan figyeltem, ahogy a kis család végigvonul a soron, hogy üdvözöljék anyámat és a nővéremet.

Hallottam már arról, hogy a nők biológiai órája képes beindulni egy csecsemő illatától, de hogy ez a visszaszámlálás egy temetésen kezdődjön el? Ilyen biztos most fordult elő először.

Természetesen akartam családot. Mindig azt hittem, hogy lesz rá időm… a főiskola után, aztán miután megkaptam az első állásomat, aztán miután megszereztem álmaim állását a szülővárosomban, aztán miután a könyvtár beköltözött az új épületbe.

Én sem leszek már fiatalabb. A petesejtjeim nem fognak csodával határos módon felfrissülni. Ha saját családot akarok, most kell belevágnom.

A francba.

Az evolúciós ösztönök átvették felettem az irányítást, így felmértem Bud Nickelbeet, amikor elém lépett, hogy részvétet nyilvánítson. Bud mindig kezeslábasba bújtatta vékony testét. Mivel magam is szemüveges vagyok, nem zavart a Lennon-stílusú szemüvege. De az már nem tetszett, hogy szeretett volna visszavonulni, és bunkert építeni Montanában, ráadásul lófarokba kötve hordta hosszú, ősz haját.

Nekem olyan férfira van szükségem, aki elég fiatal ahhoz, hogy velem együtt akarja végigszenvedni a gyereknevelést. Lehetőleg itt, ahol van Costco és Target a közelben.

A biológiai órám ketyegésén való morfondírozást Knox és Naomi Morgan érkezése szakította félbe. Knockemout szakállas rosszfiúja beleszeretett a szökött menyasszonyba, amikor a nő tavaly a városba csöppent. Együtt sikerült megvalósítaniuk azt a „boldogan éltek, míg meg nem…” életet, amiről tinédzserkoromban imádtam olvasni… sőt, fiatal felnőttként… és még a múlt héten is.

Ha már az evolúciós ösztönöknél tartunk, a mogorva Knox öltönyben – a nyakkendője ferdén állt, mintha cseppet sem érdekelte volna – határozottan jó apuka-alapanyagnak tűnt. Széles vállú öccse, Nash, rendőri egyenruhában jelent meg mögötte. Birtoklóan szorította menyasszonya, a gyönyörű és divatos Lina kezét. Mindkét férfi kiváló spermadonor volt.

Felráztam magam a reprodukciós elmélkedésből.

– Köszönöm, hogy eljöttetek – szólaltam meg.

Naomi megjelenése nőies volt és kifinomult tengerészkék gyapjúruhájában, hullámokba rendezett barna hajával. Ölelésének citromos tisztítószer illata volt, ami mosolyra fakasztott. Amikor unatkozott, stresszes volt vagy boldog, Naomi takarított. Ez volt a szeretetnyelve. A könyvtár még sosem volt olyan tiszta, mint mióta átvette a közösségi kapcsolatok koordinátorának szerepét.

– Nagyon sajnáljuk Simont. Olyan csodálatos ember volt – mondta. – Örülök, hogy találkozhattam vele hálaadáskor.

– Én is – értettem egyet.

Ez volt az utolsó hivatalos Walton-ünnep a családi fészekben. A ház zsúfolásig megtelt barátokkal, családtagokkal és ételekkel. Nagyon. Sok. Étellel. A betegsége ellenére apa ragyogóan boldog volt.

Az emléktől újra elöntött a gyász, és minden erőmre szükségem volt, nehogy utat engedjek az arcomat eltorzító sírásnak, amit szerencsére sikerült csuklásnak álcáznom, amikor kiszabadultam Naomi öleléséből.

– Bocsánat. Túl sok bort ittam reggelire – füllentettem.

Lina barátunk lépett elém következőnek. Hosszú lábú, vagány nő volt, még a szexi nadrágkosztümben és tűsarkú cipőben is. Grimaszolt, aztán feszengve megölelt. Lina nem volt az az ölelgetős fajta, Nash kivételével senki érintését nem szerette. Ettől még jobban értékeltem a gesztust.

Bár ha az emberek továbbra is ennyire kedvesek lesznek velem, a gát, ami mögé a végtelen szomorúságomat rejtettem, át fog szakadni.

– Ez szívás – suttogta, mielőtt elengedett.

– Igen, tényleg az – értettem egyet, majd megköszörültem a torkomat, hogy elfojtsam az érzéseimet. A haragot el tudtam viselni. Az egyszerű volt, tiszta, sőt, erőteljes. De a bonyolultabb érzelmeket nem szívesen osztottam meg másokkal.

Lina hátralépett, és Nash karjába bújt.

– Mit csinálsz… ezután? – faggatott.

Pontosan tudtam, miért kérdezi. Eljönnének hozzám, ha megkérném rá őket. A pokolba, akkor is, ha nem kérem. Ha csak egy pillanatra is úgy gondolnák, hogy szükségem van egy vállra, amin kisírhatom magam, egy jól elkészített koktélra vagy a padló felmosására, Naomi és Lina beállítana az otthonomba.

– Anya lefoglalt egy éjszakát egy gyógyfürdőben néhány barátjával, Maeve pedig családi vacsorát rendez ma este a városon kívüli vendégeknek – feleltem. Nem hazudtam. A nővérem látta vendégül a nagynéniket, nagybácsikat és unokatestvéreket. De én azt terveztem, hogy migrént színlelek, és azzal töltöm az éjszakát, hogy a saját házam magányában engedem szabadjára a fájdalmamat.

– Találkozzunk a napokban. De ne a munkahelyen – tette hozzá Naomi szigorúan. – Annyi szabadságot veszel ki, amennyit csak akarsz.

– Igen. Persze. Köszi – válaszoltam.

A barátnőim továbbléptek az anyukámhoz, és otthagyták nekem leendő gyermekeik apukáit.

– Ez kurva gáz – jelentette ki Knox nyersen, amikor megölelt.

A mellkasához simulva elmosolyodtam.

– Igazad van.

– Ha bármire szükséged lenne, Sloaney… – szólalt meg Nash, és közelebb lépett, hogy átöleljen. Nem kellett befejeznie a mondatot. Együtt nőttünk fel. Tudtam, hogy bármiben számíthatok rá. Ugyanez volt a helyzet Knoxszal is, bár ő soha nem ajánlotta fel a segítségét. Csak megjelent, és mogorván tett valami figyelmes gesztust, aztán dühbe gurult, ha megpróbáltam megköszönni neki.

– Köszönöm, srácok.

Nash hátrébb húzódott, és végigpásztázta a tömeget, amely a teremből az előcsarnokba szivárgott. A rendőrfőnök még egy temetésen is úgy viselkedett, mint egy terelőkutya, aki védi a nyáját.

– Soha nem felejtjük el, amit apád Lucianért tett – jegyezte meg.

Megfeszültem. Valahányszor valaki megemlítette a férfi nevét, úgy éreztem, mintha egy csengő szólalna meg a koponyámban, és a hang úgy rezonált a csontjaimban, mintha jelentenie kellene valamit. De nem jelentett. Többé már nem. Hacsak az „utálom azt a fickót” nem számít „valaminek”.

– Igen, hát, apa sok embernek segített az életében – mondtam zavartan.

Tényleg így volt. Simon Walton ügyvédként, edzőként, mentorként és apaként szolgálta a közösséget. Ha jobban belegondolok, valószínűleg ő és az ő nagylelkűsége tehetett arról, hogy még nincs férjem és gyerekem. Elvégre hogyan is találhattam volna párt, ha senki sem ért fel ahhoz, amit a szüleim megtaláltak egymásban?

– Emlegetett szamár – motyogta Knox.

Mindannyian a hátsó ajtóra néztünk, amely hirtelen eltörpült a drága öltönyben feszítő mogorva férfi mellett.

Lucian Rollins. Luce vagy Lucy a barátainak, akik kevesen voltak. Nekem és a többi ellenségének Lucifer.

Utáltam, ahogy a testem reagált a férfira, valahányszor belépett egy helyiségbe. Azt a bizsergő érzést, mintha a testem minden idegszála egyszerre kapta volna ugyanazt az üzenetet.

Megtanultam kezelni ezt az ösztönös, biológiai figyelmeztetést, hogy veszély közeleg. Elvégre semmi sem volt biztonságos ezzel a férfival kapcsolatban. Azt azonban nem tudtam elviselni, hogy ez a bizsergés azonnal meleg, boldog, reflexszerű „hát, végre itt vagy” érzéssé alakult át, mintha a lélegzetemet visszafojtva vártam volna, hogy megjelenjen.

Nyitott gondolkodású, élni és élni hagyni típusú, érett felnőttnek tartottam magam. Mégis ki nem állhattam Luciant. A puszta létezése is idegesített. Pontosan erre emlékeztettem magam minden egyes átkozott alkalommal, amikor váratlanul megjelent, mintha az ostoba, kétségbeesett elmém idézte volna meg. Emlékeztettem magam, hogy már nem az a jóképű rosszfiú, akiről a kamasz könyvmoly énem álmodozott.

Az a Lucian, az álmodozó, reményteli fiú, aki túlságosan nehéz terhet cipelt, eltűnt. A helyét egy rideg, kegyetlen férfi vette át, aki éppúgy gyűlölt engem, mint én őt.

– Bíztam benned, Sloane. És te tönkretetted ezt a bizalmat. Többet ártottál, mint amennyit ő valaha tudott volna.

Már más emberek voltunk. Ismerősen, kényelmetlenül összeakadt a tekintetünk.

Furcsa volt, hogy közös titkot őriztem a fiúval, akit egykor szerettem, és most azzal a férfival, akit ki nem állhattam. Minden interakciónknak volt valami mögöttes jelentése. Olyan jelentése, amit rajtunk kívül senki sem értett. És talán volt egy kis buta, sötét rész a belsőmben, amely minden alkalommal izgalomba jött, amikor összeakadt a tekintetünk. Mintha ez a titok olyan módon kötött volna össze minket, amit soha nem lehet elszakítani.

Lucian előrelépett, mire a tömeg szétvált körülötte; körbelengte a hatalom és a pénz aurája.

De nem jött oda hozzám. Egyenesen az anyámhoz sétált.

– Édes fiam! – Anya kitárta a karját, Lucian pedig szorosan átölelte. Zavaróan közeli ismerősöknek tűntek.

Az édes fia? Lucian egy negyvenéves megalomániás volt.

A Morgan testvérek továbbálltak, hogy csatlakozzanak a barátjukhoz az anyám mellett.

– Hogy vagytok, Sloane? – kérdezte Mrs. Tweedy, Nash idős, edzőterembe járó szomszédasszonya, amikor elfoglalta a helyüket. Fekete, velúr tréningruhát viselt, és a haját egy fejpánttal fogta hátra.

– A körülményekhez képest jól vagyunk. Nagyon köszönöm, hogy eljött – feleltem, ahogy megfogtam ráncos kezét.

A szemem sarkából láttam, hogy anya kibújik Lucian öleléséből.

– Nem tudom eléggé megköszönni. Soha nem fogom tudni meghálálni, amit Simonért tettél. Értem. A családunkért – mondta könnyes szemmel.

Öhm, micsoda? Akaratlanul is Lucian ördögien jóképű arcára néztem.

Atyaég, de gyönyörű volt. Az istenek által természetfeletti módon formált szépség. Gyönyörű kis démongyerekei születnének.

Nem. Nem. Nem. Biztos, hogy nem. A biológiai órám ketyegése sem fog rávenni arra, hogy Lucian Rollinsra potenciális társként tekintsek.

– Tudod, azt mondják, a súlyemelés jó hatással van a gyászra. El kellene jönnöd a héten az edzőterembe. A csapatom majd gondoskodik rólad – rikácsolta Mrs. Tweedy, miközben én feszülten hallgatóztam, hogy kiderítsem, miről beszél az anyám és Lucian.

– Én tartozom mindkettőtöknek – vágta rá a férfi rekedten.

Mi a fenéről beszélnek? Persze, a szüleim és Lucian közel álltak egymáshoz, amikor ő önfejű tiniként a szomszédban lakott. De ez úgy hangzott, mintha valami mélyebb, újabb keletű dolog lenne. Mi történt, és miért nem tudok róla?

Valaki csettintett, mire magamhoz tértem.

– Jól vagy, kölyök? Sápadtnak tűnsz. Kérsz egy kis harapnivalót? Van nálam fehérjeszelet meg egy kis itóka – jegyezte meg Mrs. Tweedy, miközben a tornazsákjában kotorászott.

– Jól vagy, Sloane? – kérdezte anya, ahogy észrevette a közjátékunkat.

Ő és Lucian is engem néztek.

– Jól vagyok – biztosítottam gyorsan.

– Elbambult – fecsegte Mrs. Tweedy.

– Tényleg jól vagyok – erősködtem, és nem voltam hajlandó Lucianre nézni.

– Már több mint két órája itt állsz. Miért nem szívsz egy kis friss levegőt? – javasolta anya. Éppen rá akartam mutatni, hogy ő is ugyanannyi ideje áll itt, mint én, amikor Lucianhez fordult. – Megkérhetlek?

A férfi bólintott, majd máris ott termett mellettem.

– Kikísérem.

– Jól vagyok – ismételtem meg, és pánikszerűen hátráltam egy lépést. A menekülőutat egy csomó virágcsokor állta el. Fenékkel nekitolattam az állványnak, mire a tűzoltóságtól érkezett remekmű bizonytalanul imbolyogni kezdett.

Lucian megigazította a virágokat, majd a nagy, meleg tenyerét a hátam alsó részére fektette. Olyan érzés volt, mintha egyenesen a gerincembe csapott volna a villám.

Mindig odafigyeltem, hogy ne érjek hozzá, ugyanis furcsa dolgok történtek a testemben, amikor mégis megtörtént.

Nem tudatosan döntöttem, amikor megengedtem, hogy kikísérjen. Úgy lépkedtem, mint egy engedelmes golden retriever.

Naomi és Lina félig-meddig felemelkedtek a helyükről, és aggódva néztek rám. De megráztam a fejem. Kézben tartottam a helyzetet.

Lucian kikísért a meleg teremből a ruhatárhoz, majd alig egy perccel később már a ravatalozó előtt álltam a járdán a nyomasztó tömeget és a duruzsoló beszélgetést magam mögött hagyva. Kopár, téli szerda volt. A szemüvegem bepárásodott a hőmérsékletváltozástól. A kövér, palaszürke felhők alacsonyan lógtak fölöttem, havat ígérve a nap végére.

Apa imádta a havat.

– Tessék – mondta Lucian ingerülten, és egy kabátot tolt felém.

Ő magas volt, sötét és gonosz.

Én alacsony, szőke és imádnivaló.

– Az nem az enyém – vágtam rá.

– Az enyém. Vedd fel, mielőtt halálra fagysz.

– Ha felveszem, elmész? – kérdeztem.

Egyedül akartam lenni. Hogy levegőhöz jussak. Hogy felnézzek a felhőkre, és elmondjam apának, mennyire hiányzik, hogy utálom a rákot, és hogy ha havazik, hanyatt fekszem, hogy hóangyalt készítsek neki. Talán lesz időm elhullatni néhány könnycseppet, amit eddig magamba fojtottam.

– Nem. – A saját kezébe vette az irányítást, és a vállamra terítette a kabátot.

Vastag, sötét, kasmírszerű anyagból készült sima szaténbéléssel. Drága. Szexi. Úgy nehezedett rám, mint egy súlytakaró. Az illata pedig… A mennyei nem megfelelő szó. Istenien veszélyes. A férfi illata afrodiziákum volt.

– Ettél ma?

Pislogtam.

– Tessék?

– Ettél ma? – Minden egyes szót ingerülten ejtett ki.

– Ma nem beszélhetsz így velem, Lucifer. – De a hangomból hiányzott a szokásos hevesség.

– Akkor ezt nemnek veszem.

– Talán meg lehet érteni, hogy ma whiskyt és bort reggeliztünk.

– Jézusom – motyogta. Aztán mindkét kezét felém nyújtotta.

Ahelyett, hogy hátraugrottam, vagy torkon karatéztam volna, inkább csak döbbenten álltam. Ügyetlenül meg akart ölelni? Vagy fogdosni szeretett volna?

– Mit csinálsz? – sipogtam.

– Maradj nyugton – parancsolta. A keze eltűnt a kabátja zsebében.

Pontosan harminc centivel volt magasabb nálam. Tudtam, mert egyszer megmértük. A ceruzavonala még mindig ott volt a konyhám ajtófélfáján. A közös múltunk egy része, amiről egyikünk sem vett tudomást.

Egyetlen cigarettát és egy elegáns ezüst öngyújtót vett elő.

Lucian Rollinst még a rossz szokások sem tudták legyőzni. A férfi naponta egyetlen cigarettát engedélyezett magának. Bosszantónak találtam az önuralmát.

– Biztos, hogy most akarod elhasználni az egyetlen cigiszünetedet? Alig van dél – mutattam rá.

Mogorván nézett rám, miközben meggyújtotta a cigarettát, aztán zsebre vágta az öngyújtót, és elővette a telefonját. Valamit pötyögött a képernyőn a hüvelykujjával, mielőtt visszatette a mobilt a kabátjába. Kivette a cigarettát a szájából, és kék füstöt fújt ki, miközben rám bámult.

Minden mozzanata ragadozó, számító és szemtelen volt.

– Nem kell vigyáznod rám. Megmutattad magad. Szabadon távozhatsz. Biztos vagyok benne, hogy fontosabb dolgod is van, mint Knockemoutban lógni egész szerdán – mondtam neki.

Rám nézett a cigarettája fölött, de nem szólt semmit. A férfinak szokása volt úgy tanulmányozni engem, mintha lenyűgözően iszonyatos lennék. Én a csigákat szoktam így nézni a kertemben.

Keresztbe tettem a karomat.

– Rendben. Ha mindenáron maradni akarsz, miért mondta anyám, hogy tartozik neked? – kérdeztem.

Továbbra is némán bámult rám.

– Lucian.

– Sloane. – Figyelmeztetésként ejtette ki a nevemet. És annak ellenére, hogy a hideg a bőrömbe mart, éreztem, ahogy valami meleg és veszélyes bontakozik ki bennem.

– Muszáj mindig ilyen ellenszenvesnek lenned? – kérdeztem.

– Ma nem akarok veled veszekedni. Itt nem.

Megalázónak éreztem, amikor váratlanul forró könnycseppek öntötték el a szememet.

A gyász újabb szédítő hulláma öntött el, és küzdöttem, hogy magamba fojtsam az érzelmeimet.

– Nem lesznek új történetek – mormoltam.

– Tessék? – csattant fel.

Megráztam a fejem.

– Semmi.

– Azt mondtad, nem lesznek új történetek? – kérdezte.

– Magamban beszéltem. Soha többé nem lesz új emlékem apámról. – Végtelen zavaromban elcsuklott a hangom.

– Bassza meg – motyogta Lucian. – Ülj le!

Annyira lefoglalt, nehogy kimutassam az esküdt ellenségem előtt a könnyeimet, hogy alig vettem észre, amikor nem túl finoman a járdaszegélyre lökött. A kezével ismét a kabátzsebében kotorászott, aztán egy zsebkendő jelent meg az arcom előtt.

Tétováztam.

– Ha az én kabátomba törlöd az orrodat, kénytelen leszel venni nekem egy újat, és azt nem engedheted meg magadnak – figyelmeztetett, miközben a zsebkendőt tartotta.

Kikaptam a kezéből.

Leült mellém, ügyelve arra, hogy néhány centi távolságot tartson köztünk.

– Nem akarom a nyafogásodat hallgatni, hogy koszos lett a puccos öltönyöd – morogtam, majd hangosan kifújtam az orromat a nevetséges zsebkendőjébe. Ki hord magával manapság ruha zsebkendőt?

– Megpróbálok uralkodni magamon – felelte gúnyosan.

Csendben ültünk, miközben igyekeztem összeszedni magamat. Felemeltem a fejemet, és a felhőkre néztem, imádkozva, hogy felszáradjanak a könnyeim. Lucian volt az utolsó ember a világon, aki előtt sebezhetőnek akartam mutatkozni.

– Elterelhetted volna a figyelmemet a megszokott kiadós veszekedéssel – vádoltam meg.

Sóhajtva fújt ki egy újabb füstfelhőt.

– Jól van. Hülyeség és önző dolog volt tőled, hogy nem ettél ma reggel. Most anyád odabent aggódik érted, és ezzel még jobban megnehezíted a napját. A nővéred és a barátaid félnek, hogy nem tudod kezelni a helyzetet. Én pedig itt ülök kint, hogy biztosítsam, nehogy elájulj, ők pedig tovább gyászolhassanak.

Kihúztam magam.

– Igazán köszönöm az együttérzést.

– Ma csak egy dolgod van. Támogatni az édesanyádat. Szóval legyél mellette. Osztozz vele a bánatában. Tegyél meg mindent, hogy az legyél, akire neki szüksége van. Te az apádat vesztetted el, de ő a társát. Később gyászolhatsz a magad módján. Viszont ez a nap róla szól, és kibaszottul önző dolog, ha miattad kell aggódnia.

– Mekkora seggfej vagy, Lucifer. – Egy okos seggfej, aki nem tévedett.

– Szedd össze magad, Tündér.

A régi becenév megtette a hatását, és a kérlelhetetlen szomorúságot elnyomta a dühöngő harag.

– Te vagy a legarrogánsabb, legöntelt…

Egy horpadt kisteherautó Knockemout Bisztró logóval az oldalán csikorogva megállt előttünk, és Lucian átnyújtotta nekem a cigarettáját.

Felállt, amikor a kocsi ablaka legördült.

– Tessék, Mr. Rollins. – Bean Taylor, az étkezde vézna, frenetikus vezetője kihajolt, és átnyújtott Luciannek egy papírzacskót. Bean mindennap olajban sült gyorskajákat evett, mégsem hízott egy grammot sem. Abban a pillanatban viszont, ahogy egy salátalevél a szájához ért, felszaladtak rá a kilók.

Lucian átadott neki egy ötvendolláros bankjegyet.

– Tartsa meg a visszajárót.

– Ó, köszönöm! Igazán sajnálom, ami apáddal történt, Sloane – szólt ki a férfi az ablakon.

Erőtlenül elmosolyodtam.

– Köszönöm, Bean.

– Vissza kell mennem. A feleségemre bíztam a bisztrót, aztán még a végén odaégeti a sülteket.

Elhajtott, Lucian pedig az ölembe ejtette a papírzacskót.

– Egyél!

Ezzel a paranccsal sarkon fordult, és visszasétált a ravatalozó bejáratához.

– Gondolom, a kabát az enyém – szóltam utána.

Néztem, ahogy elsétál, majd amikor már biztos voltam benne, hogy beért, kinyitottam a zacskót, és a kedvenc reggeli burritómat találtam benne, szorosan fóliába csomagolva. Az étterem nem szállított házhoz. Luciannek pedig nem lett volna szabad tudnia, mi a kedvenc reggelim.

– Dühítő – morogtam az orrom alatt, mielőtt az ajkamhoz emeltem a cigarettáját, amin szinte még éreztem a szája ízét.

2. fejezet

Tartsd meg a kabátot, és hagyj békén!

Lucian

Mire rákanyarodtam az általam annyira utált ház felhajtójára, már majdnem egy órája hullottak a kövér hópelyhek. Lassan kifújtam a levegőt, és hátradőltem a Range Roverem ülésében. Shania Twain halkan duruzsolt a hangszórókból. Az ablaktörlők nyögve söpörték el az üvegre hulló havat.

Úgy tűnik, itt fogom tölteni az éjszakát, mondtam magamnak, mintha egyébként nem ez lett volna a terv.

Mintha nem raktam volna a hátsó ülésre egy táskányi váltóruhát.

Mintha nem lenne bennem az a bosszantó vágy, hogy a közelben legyek. Csak a biztonság kedvéért.

Megnyomtam a gombot a garázs távirányítóján, és némán néztem, ahogy az ajtó a fényszórók kereszttüzében felemelkedik előttem. A szertartás és a tor az egész napot kitöltötte. A barátok és a hozzátartozók Simon kedvenc ételei meg italai mellett időztek, és nosztalgiáztak, miközben én igyekeztem kerülni Sloane-t. Nem bíztam abban, hogy kellő távolságot tudok tartani tőle, amikor ilyen sebezhető állapotban van, ezért kénytelen voltam a fizikai távolságtartásra hagyatkozni.

Elhessegettem a szőke tündérrel kapcsolatos gondolataimat, és más fontosabb, kevésbé idegesítő dolgokra koncentráltam. Ezen az estén Karen Walton és néhány barátnője biztonságban térnek nyugovóra egy gyógyfürdő szállójában a főváros mellett, ahol másnap egész napos kényeztetés várja majd őket.

Ez volt a legkevesebb, amit megtehettem a szomszédokért, akiknek rengeteget köszönhettem.

Megcsörrent a telefonom, és a kocsim műszerfalának képernyőjén megláttam, hogy ki keres.

Idler különleges ügynök.

– Igen? – szólaltam meg, miközben összecsíptem orrnyergemet.

– Gondoltam, érdekelni fogja, hogy szeptember óta senki sem hallott Felix Metzerről – mondta bevezetés nélkül. Az FBI-ügynök még nálam is kevésbé szerette felesleges csevegésre vesztegetni az időt.

– Ez kellemetlen. – Kellemetlen, de nem meglepő.

– Ugorjunk arra a részre, amikor biztosít, hogy semmi köze az eltűnéséhez – jelentette ki határozottan.

– Úgy gondolom, a nyomozásban való együttműködésem miatt megérdemlem, hogy a legjobbat feltételezze rólam, amíg be nem bizonyosodik az ellenkezője.

– Mindketten tudjuk, hogy megvannak az eszközei, hogy bárkit eltüntessen, aki felbosszantja.

Ismét a szomszéd házra pillantottam. Azért akadtak kivételek.

Egy öngyújtó kattanását hallottam, majd egy hosszú lélegzetvételt, mire azt kívántam, bár ne szívtam volna el az aznapi egy szál cigarettámat. Sloane-t hibáztattam. A közelében az önuralmam semmivé foszlott.

– Nézze, tudom, hogy valószínűleg nem darabolta fel Metzert, és nem etette meg a magasan képzett piranháival, vagy akármilyen vízi élőlényeket is tartanak az önhöz hasonló gazdag fickók. Csak dühös vagyok. A maffiafőnök szerencsétlen fia elárulta a nevet, mi pedig elvégeztük a nyomozást, de ez a nyom nem vezetett sehova.

Minél többet dolgozott a csapatom Idlerrel, annál kevésbé találtam idegesítőnek. Csodáltam eltökélt szándékát, hogy igazságot szolgáltasson, még akkor is, ha én jobban szerettem a bosszút.

– Talán meg akarja húzni magát – javasoltam.

– Rossz érzésem van ezzel kapcsolatban – mondta Idler. – Valaki eltakarítja a mocskukat. Nagyon mérges leszek, ha emiatt nem csukhatom rács mögé Anthony Hugót. Csupán két olyan, még életben lévő személy van, akik tanúsíthatják, hogy Anthony összeállított egy halállistát, mégpedig az idióta, kisstílű bűnöző fia, és a fia bolond exbarátnője. Az esküdtszék előtt egyikük sem fogja megállni a helyét.

– Majd szerzek még tanúkat – biztosítottam. Nem hagyhattam, hogy Anthony Hugo sértetlenül megússza, hogy bántotta a szeretteimet.

– Amíg Metzer vagy a holtteste fel nem bukkan, újabb zsákutcában vagyunk.

– A csapatom azon dolgozik, hogy kibogozza Hugo pénzügyi dolgait. Megtaláljuk, amire szüksége van – ígértem. Hugo ügyes, de én még ügyesebb és kitartóbb vagyok.

– Szörnyen nyugodt ahhoz képest, hogy civilként egy olyan helyzetbe csöppent, ami veszélyes lehet önre nézve – mutatott rá.

– Ha Hugo eljön értem, nem fog könnyű célpontot találni – jegyeztem meg komoran.

– Jó, de ne csináljon semmi hülyeséget. Legalábbis addig ne, amíg nem szerez nekem valamit, amivel elkaphatom azt a szemetet.

A csapatom már több apróságot kiderített. Azonban az FBI egy bombabiztos ügyet akart felépíteni, olyan vádakkal, amelyek garantálják az életfogytiglani börtönbüntetést. Gondoskodni fogok róla, hogy megkapják.

– Minden tőlem telhetőt megteszek. Amíg nem köt olyan alkut, ami hatással lehet azokra, akik fontosak nekem. – A szomszéd házra siklott a tekintetem. Még sötét volt odabent.

– Hugo a nagy fogás. Nem fogok senkivel sem alkut kötni – ígérte Idler.

∞

BELÉPTEM A MOSÓKONYHÁBA, ami tökéletes helyiség lett volna a rendszerezéshez egy olyan család számára, amely nem is lakott itt. A bútorok, a burkolatok, még a ház elrendezése is megváltozott. De még az új festék, szőnyeg és a szekrények sem voltak elegendőek ahhoz, hogy elűzzék az emlékeimet.

Most is utáltam itt lenni.

Anyagilag nem volt értelme ragaszkodni ehhez az istenverte helyhez, ami egy olyan múltra emlékeztetett, amit jobb lett volna elfelejtenem. Mégis itt voltam. Ismét itt töltöttem az éjszakát, mintha valahogy gyengíthetném a rám gyakorolt hatását, ha elég időt vagyok ezek között a falak között.

Minden szempontból okosabb lenne eladni ezt a helyet, és végezni vele.

Ezért jöttem vissza tavaly nyáron. De csupán egyetlen pillantást vetettem arra a zöld szempárra… nem lágy, mohaszínű szempár volt. Dehogy, Sloane Walton szemében smaragdzöld lángok táncoltak. Egyetlen pillantás, és a legjobb tervem is köddé vált.

De eljött az idő, hogy megszabaduljak a háztól és az emlékektől. A gyengeségtől, amit azok az évek jelképeztek. Felülemelkedtem rajta. Elértem valamit az életben. Még ha egy szörnyeteggé váltam is a gazdagság és a hatalom álcája alatt, tettem jó dolgokat is. Ez nem elég?

Soha nem leszek elég jó. Az ereimben csordogáló és a kezemen száradó vérrel biztos nem.

A tavaly augusztusi nagy hőségben döntöttem úgy, hogy továbblépek. A nyári kánikula miatt azt hittem, túl vagyok a fájdalmas reményen, amit a tavasz hoz magával. Mégis itt voltam, hat hónappal később, és a kötelékek, amelyek ehhez a helyhez láncoltak, most még erősebben fojtogattak. Sloane-t hibáztattam, amiért számolom a napokat tavaszig.

Amíg a fák virágba nem borulnak.

Utáltam annak a gondolatát, hogy a washingtoni életem valami ennyire szánalmasan törékeny dologhoz kötődik. Hogy én ilyen szánalmasan törékeny vagyok. Mégis minden tavasszal, amikor azok az illatos rózsaszín virágok szirmot bontottak, a mellkasomat szorító érzés enyhülni kezd. Könnyebben lélegzem. És a legrégibb ellenségem új erőre kap.

A remény. Néhányunknak nem adatott meg a remény luxusa. Néhányunk nem volt rá méltó.

Hamarosan, ígértem magamnak. Amint biztos lehetek benne, hogy Waltonékkal minden rendben lesz, megszakítom a kapcsolatot ezzel a hellyel. Egy utolsó tavaszt még itt töltök, aztán soha többé nem jövök vissza.

Felkapcsoltam a villanyt a szürke és fehér színű konyhában, majd a hűtőszekrény rozsdamentes acél sziluettjét bámultam.

Nem voltam éhes. Émelyegtem az étel gondolatától. Újabb cigarettára vágytam. Egy italra. Azonban rendkívül fegyelmezett voltam. Olyan döntéseket hoztam, amelyek erősebbé, okosabbá tettek. A hosszú távú célokat helyeztem előtérbe a rövid távú megoldásokkal szemben. Ami azt jelenti, hogy figyelmen kívül hagytam az alantas ösztöneimet.

Kinyitottam a fagyasztót, és találomra kivettem belőle egy dobozt. Mustáros csirke volt benne, amit bedobtam a mikrohullámú sütőbe, hogy kiolvadjon. Ahogy az időzítő visszaszámolt, lehajtottam a fejemet, és hagytam, hogy a gyász átjárja a testemet.

Verekedni akartam. Dühöngeni. Pusztítani.

Egy jó ember ment el. Egy másik, egy gonosz viszont büntetés nélkül megmenekült. És én egyik ellen sem tehettem semmit. Felhalmozott vagyonom és a beváltható szívességek ellenére ismét tehetetlen voltam.

Ökölbe szorítottam a kezem a konyhapulton, amíg elfehéredtek az ízületeim, és eszembe jutott egy emlék.

– Jobban néz ki ez a hely – mondta Simon, amikor besétált a nyitott garázsajtón.

Csupa izzadság és por voltam, ahogy a gipszkartonnal és a szellemekkel küzdöttem.

– Tényleg? – kérdezte a huszonéves énem. Úgy nézett ki, mintha bomba robbant volna a konyhában.

– Néha ahhoz, hogy újjáépítsünk valamit, előbb vissza kell bontani az alapokig. Segítsek?

Aztán a férfi, aki megmentette az életemet, kalapácsot ragadott, és segített lerombolni a múltam legcsúnyább részeit.

Megszólalt a csengő, mire felkaptam a fejemet. A dühöm kötelességtudóan visszahúzódott a dobozába. Azon gondolkodtam, hogy nem veszek tudomást a vendégemről. De a csengő gyors egymásutánban többször is megszólalt.

Bosszúsan nyitottam ki az ajtót, és nagyot dobbant a szívem. Mindig ez történt, amikor váratlanul megláttam őt. Egy részem, egy apró, gyenge, mélyen elásott részem közelebb akart kerülni hozzá, valahányszor megpillantottam. Mintha tábortűz lett volna, ami a melegség és jóság ígéretével csalogat a sötét éjszakában.

De okosabb voltam ennél. Sloane nem melegséget ígért. Hanem harmadfokú égési sérüléseket.

Még mindig azt a fekete ruhát és csillogó övet viselte, amit a temetésen, de a magas sarkú helyett, amely néhány plusz centit adott a magasságához, hótaposót húzott. És az én kabátomat.

Egy papírzacskóval a kezében nyomakodott be mellettem a házba.

– Mit csinálsz? – förmedtem rá, ahogy végigsétált a folyosón. – A testvérednél kéne lenned.

– Figyeltetsz engem, Lucifer? Ma este nem volt kedvem a társasághoz – kiáltott hátra a válla fölött.

– Akkor mit keresel itt? – kérdeztem, ahogy követtem a ház hátsó részébe. Utáltam, hogy itt van. Beleborzongtam, és felfordult tőle a gyomrom. De a beteges, ostoba részem vágyott a közelségére.

– Te nem számítasz társaságnak – válaszolta, és a pultra dobta a kabátomat. Azon tűnődtem, vajon az anyag átvette-e az illatát, vagy azzal, hogy viselte, Sloane-nak olyan illata lett-e, mint nekem.

Kinyitott egy szekrényt, majd becsukta, és a következőhöz fordult. Lábujjhegyre állt. A ruhája feljebb csúszott a combján, és észrevettem, hogy a harisnyáját is levette. Egy rövid, idióta pillanatig azon tűnődtem, vajon levett-e még valamit, aztán kényszerítettem magam, hogy elfordítsam a tekintetem a bőréről.

Fogalmam sincs, pontosan mikor történt. Mikor lett a szomszéd gyerekből az a nő, akit nem tudtam kiverni a fejemből.

Sloane talált egy tányért, és nagy lendülettel ráöntötte a zsíros, barna zacskó tartalmát.

– Tessék. Kvittek vagyunk – jelentette ki. Az orrában lévő kis műgyémánt fényesen csillogott. Ha az én nőm lett volna, igazi követ viselne.

– Mi ez?

– Vacsora. A reggeli burritód elérte a célját. Szóval hoztam temetés utáni vacsorát. Így nem tartozom neked semmivel.

Soha nem köszöntünk meg egymásnak semmit, és nem mondtuk, hogy „szívesen”. Nem is gondoltuk volna komolyan. Kényszeresen ki akartuk egyenlíteni a számlát, hogy soha ne maradjunk adósai a másiknak.

Lenéztem a tányérra.

– Mi ez?

– Hülyéskedsz? Mennyire kell gazdagnak lenni ahhoz, hogy ne ismerd fel a hamburgert és a sült krumplit? Nem tudtam, mit szeretsz, ezért azt vettem, amit én szeretek – közölte, ahogy lopott egy sült krumplit a tányérról, majd két falattal eltüntette a szájában.

Egyszerre tűnt fáradtnak és idegesnek.

– Hogy van Karen? – kérdeztem.

– Anya jól bírja. Az éjszakát néhány barátjával tölti egy gyógyfürdőben. Ma este arckezelésük lesz, holnap pedig tovább kényeztetik magukat. Úgy hangzik, az egy biztonságos hely, hogy szabadjára engedje a szomorúságát, és… – Sloane egy pillanatra lehunyta a szemét.

Többet beszélt, és kevesebbet sértegetett, mint amit tőle megszoktam.

– Megkönnyebbüljön? – találgattam.

Kinyitotta zöld szemét, és mélyen a szemembe nézett.

– Talán.

– Apád szenvedett. Természetes, hogy örülünk, amiért annak vége.

Sloane felugrott a pultra, és a hamburgerem mellé ült.

– Akkor sem tűnik helyesnek – jegyezte meg.

Kinyújtottam mellette a karomat, és lekaptam egy sült krumplit a tányérról. Csak ürügy volt, hogy közelebb kerüljek hozzá. Hogy teszteljem magam.

– Miért vagy itt, Sloane?

Bár igyekeztem közelebb kerülni hozzá, mégis ellöktem magamtól. Ez a dinamika jobb napokon is megterhelő volt. Azonban egy ilyenen, mint a mai, kurvára kimerített.

Sloane megfogott még egy sült krumplit, és rám bökött vele.

– Mert tudni akarom, hogy anyám miért üdvözölt ma úgy, mintha egy rég nem látott Walton lennél. Mit gondol, mivel tartozik neked? Miről beszéltetek?

Nem akartam belefolyni ebbe a beszélgetésbe. Ha Sloane sejtené, mit tettem, soha többé nem hagyna békén.

– Nézd, késő van. Fáradt vagyok. Menned kéne.

– Este fél hat van, te mogorva seggfej.

– Nem akarom, hogy itt legyél. – Kétségbeesetten szakadt ki belőlem az igazság.

Sloane kihúzta magát a pulton, de nem szállt le róla. Mindig ügyesen kezelte az indulataimat. Részben ez volt a baj. Vagy túlbecsülte a saját állhatatosságát, vagy alábecsülte a felszín alatt tomboló érzelmeimet. Nem fogom megengedni, hogy addig maradjon, amíg kiderül, melyikről van szó.

Oldalra döntötte a fejét, így hosszú, szőke haja a válla alá ért. Megváltoztatta a színét, a halvány mályvaszínű árnyalatot felváltotta az ezüst csillogás a hajvégeinél.

– Tudod, mi járt a fejemben a szertartás alatt?

Ő, valamint az édesanyja és a nővére is ékesszólóan, érzelmesen beszéltek a tömeg előtt. De az az egyetlen könnycsepp, ami Sloane arcán végigcsorgott, és amit a zsebkendőmmel felitatott, teljesen kikészített.

– Egy tucat új módszer, amivel felbosszanthatsz? Ezért törtél be a privát szférámba?

– Hogy mennyire boldog lett volna apa, ha eljátsszuk, hogy milyen jól kijövünk egymással.

Most rajtam volt a sor, hogy becsukjam a szemem. Igazi szakértelemmel csapott le rám. A bűntudat éles fegyver.

Simon semmit sem szeretett volna jobban, minthogy a lánya és a „projektje” barátságosan viselkedjenek egymással.

– Azt hiszem, már semmi okunk színészkedni – folytatta. Mélyen a szemembe nézett. Semmi barátságos nem volt a tekintetében. Csak olyan fájdalom és bánat, ami az enyémet tükrözte. De nem akartunk együtt gyászolni.

– Azt hiszem, nincs – értettem egyet.

Sloane sóhajtott egyet, majd leugrott a pultról.

– Király. Na mentem, kitalálok egyedül is.

– Vidd a kabátot – mondtam, és odanyújtottam neki. – Hideg van.

Megrázta a fejét.

– Ha elviszem, vissza kellene hoznom, és inkább nem jönnék többet ide. – Körbenézett a házban, és tudtam, hogy neki is vannak itt kísértetei.

– Vidd el azt a kurva kabátot, Sloane. – Rekedt volt a hangom. A kezébe nyomtam, nem hagyva neki választási lehetőséget.

Egy pillanatra összekötött bennünket a kasmír.

– Miattam jöttél? – kérdezte hirtelen.

– Tessék?

– Hallottad, amit mondtam. Miattam vagy itt?

– Azért jöttem, hogy lerójam a tiszteletemet. Az apád jó ember volt, az anyád pedig mindig kedvesen bánt velem.

– Miért jöttél vissza a nyáron?

– Mert a legrégibb barátaim úgy viselkedtek, mint a gyerekek.

– Engem nem vettél számításba, amikor döntöttél? – erősködött.

– Soha nem szoktalak számításba venni.

Kurtán biccentett. Szép arca nem tükrözött semmilyen érzelmet.

– Jó. – Elvette tőlem a kabátot, és beledugta a karját a túl hosszú ujjába. – Mikor adod el ezt a házat? – kérdezte, miközben kihúzta a gallér alól ezüstszőke haját.

– Tavasszal – feleltem.

– Jó – mondta újra. – Nem fogom bánni, ha a változatosság kedvéért rendes szomszédaim lesznek.

Aztán Sloane Walton kisétált a házamból anélkül, hogy visszanézett volna.

∞

A CSIRKE HELYETT megettem a hideg hamburgert és a sült krumplit, majd elmostam a tányért, és visszatettem a szekrénybe. Ezután a pult és a padló következett, eltöröltem minden nyomot, amit a nem kívánt látogató hagyhatott maga után.

Fáradt voltam. Ebben nem hazudtam. Semmi mást nem akartam, csak venni egy forró zuhanyt, és lefeküdni az ágyba egy könyvvel. De nem fogok aludni. Addig nem, amíg ő ébren van. Különben is, dolgom van. Felmentem az emeletre, a régi hálószobámba, amit most elsősorban irodaként használok.

Leültem az íróasztalhoz a nagy ablakfülkénél, amely a hátsó udvarra nézett, és kilátást engedett Sloane kertjére. A telefonom csipogott, amikor üzenetet kaptam.

Karen: Csodálatosan érezzük magunkat. Pont erre volt ma szüksége a lelkemnek. Még egyszer köszönöm, hogy ilyen figyelmes és nagylelkű vagy! Ui.: A barátnőmnek van egy lánya, akit szeretne bemutatni neked.

Egy kacsintós, mosolygós arcot és egy szelfit is mellékelt, amelyen ő és barátnői láthatóak egyforma köntösben, zöld ragaccsal az arcukon. A szemük vörös és duzzadt, de a mosolyuk őszintének tűnt. Vannak emberek, akik a legrosszabbat is kibírják anélkül, hogy az kárt tenne a lelkükben. Waltonék ilyenek voltak. Én viszont sérülten születtem.

Én: Szívesen. Nem érdekel a lány.

Végigpörgettem a többi üzenetemet, amíg meg nem találtam, amit kerestem.

Simon: Ha választhattam volna egy fiúgyermeket, az te lettél volna. Vigyázz a lányaimra.

Ez volt az utolsó üzenet, amit attól a férfitól kaptam, akit mindig is csodáltam. A férfitól, aki ostobán hitt abban, hogy megmenthet engem. Letettem a telefont, és megfeszültek az ujjaim, miközben ismét azt kívántam, bárcsak mostanra tartogattam volna a napi egy szál cigarettámat. Ehelyett a szememre szorítottam a tenyeremet, hogy elűzzem az égető érzést.

Elfojtottam a sóvárgást, aztán felemeltem a telefont, és végigpörgettem a telefonkönyvemet. Nem szabadna egyedül lennie, győzködtem magam.

Én: Sloane nincs a nővérénél. Egyedül van otthon.

Naomi: Köszönöm a figyelmeztetést. Volt egy olyan érzésem, hogy megpróbál megszökni a többiektől, hogy egyedül legyen. Linával elintézzük.

Miután teljesítettem a kötelességemet, bekapcsoltam a laptopomat, és megnyitottam a nyolc jelentés közül az elsőt, amely a figyelmemet igényelte. Alig értem a végére, amikor a telefonom rezegni kezdett az asztalon. Ezúttal hívott valaki.

Emry Sadik.

Úgy döntöttem, hogy a beszélgetés helyett inkább a nyomoromban dagonyázom, és hagytam, hogy bekapcsoljon a hangposta.

Pillanatokkal később üzenetem érkezett.

Emry: Hívogatni foglak. Inkább spórolj időt mindkettőnknek, és vedd fel.

Épp a szememet forgattam az üzenet elolvasása után, amikor jött a következő hívás.

– Igen? – szóltam a telefonba szárazon.

– Ó, remek. Nem kezdtél totális önpusztításba. – Dr. Emry Sadik pszichológus volt, elit coach, és ami a legrosszabb, véletlenül a barátom. A férfi ismerte a legmélyebb, legsötétebb titkaim nagy részét. Már lemondtam arról, hogy megpróbáljam lebeszélni a megmentésemre tett kísérletekről.

– Valami konkrét okból hívtál, vagy csak azért, hogy bosszants? – kérdeztem.

Hallottam a pisztácia héjának összetéveszthetetlen reccsenését és koppanását, ahogy a tálba esett. Elképzeltem őt a dolgozószobája asztalánál, miközben a tévében lenémítva megy a kosárlabdameccs, előtte pedig ott hever a napi keresztrejtvény. Emry olyan ember volt, aki hitt a rutinban és a hatékonyságban… meg abban, hogy a barátai mellett áll akkor is, amikor azok nem erre vágynak.

– Hogy ment a mai nap?

– Rendben. Lehangoló volt. Szomorú.

Reccs. Kopp.

– Hogy érzed magad?

– Dühös vagyok – válaszoltam. – Egy ilyen ember sokkal több jót tehetett volna. Több időt érdemelt volna. A családjának még szüksége van rá. – Nekem is szükségem volt rá.

– Semmi sem lehet olyan megrázó, mint egy váratlan haláleset – mondta együttérzőn Emry. Ő aztán tudja. A felesége négy évvel ezelőtt autóbalesetben hunyt el. – Ha a világ igazságos és méltányos hely lenne, apádnak több ideje lett volna?

Reccs. Kopp.

Egy igazságos és méltányos világban Ansel Rollins végigülte volna a teljes büntetését, aztán a szabadulása napján fájdalmas és kegyetlen halált halt volna. Ehelyett sikerült megmenekülnie a büntetéstől egy agyvérzésnek köszönhetően, amely csendben, álmában vetett véget az életének. Az igazságtalanságtól a dühöm megint ki akart törni börtönéből.

– Tizenöt éve nem vagy a terapeutám. Már nem kell erről beszélnem veled.

– Azon kevés emberek egyikeként, akiket tolerálsz, csupán szeretném felhívni a figyelmedet, hogy két apafigura halála hat hónapon belül bármelyik embert megviselné.

– Azt hiszem, már megállapítottuk, hogy nem vagyok ember – emlékeztettem.

Emry fesztelenül kuncogott.

– Emberibb vagy, mint gondolnád, barátom.

Felmorrantam.

– Nem kell sértegetni.

Reccs. Kopp.

– Hogy ment Simon lányával?

– Melyikkel? – Szándékosan akadékoskodtam.

Emry felhorkant.

– Ne akard, hogy a hóviharban elvezessek hozzád.

Lehunytam a szemem, mert kényszert éreztem arra, hogy Sloane háza felé nézzek.

– Khm… jó volt.

– Sikerült civilizáltan viselkedned a temetésen?

– Majdnem mindig civilizált vagyok – csattantam fel fáradtan.

Emry kuncogott.

– Mit nem adnék azért, hogy találkozhassak a hírhedt Sloane Waltonnal!

– Egynél több ülésre lenne szükséged, hogy kiderítsd, mi a baja – mondtam neki.

– Lenyűgözőnek találom, hogyan tudott ilyen szilárdan a bőröd alá férkőzni, amikor szakértője vagy annak, hogy sebészi úton eltávolítsd a kellemetlenségeket az életedből.

Reccs. Kopp.

– Hogy sikerült Sadie zongoraestje? – kérdeztem arra a témára váltva, amit a barátom nem hagyhatott figyelmen kívül: az unokáira.

– Szerény véleményem szerint a megható előadásával az összes többi ötévest felülmúlta.

– Persze hogy ő volt a legjobb – értettem egyet.

– Elküldöm a videót, amint megtanulom, hogy kell egy tíz perc hosszú, remegő kézzel készített felvételt továbbítani.

– Alig várom – hazudtam. – Összeszedted már a bátorságodat, hogy elhívd randevúra a szomszédodat, vagy még mindig a függönyöd mögül leskelődsz utána?

A barátom belezúgott a szemközt lakó elegáns, elvált nőbe, és saját bevallása szerint eddig csak hümmögésre és bólogatásra volt képes, amikor összefutottak valahol.

– Még nem kínálkozott rá megfelelő alkalom – felelte. – Szeretnék rámutatni, milyen ironikus, hogy pont te biztatsz engem randizásra.

– A házasság néhány ember számára kifejezetten való. Az olyanoknak, mint te, akik mindig odaégetik az ételt, és akiknek szükségük van egy kedves nőre, aki rákényszeríti őket, hogy ne úgy öltözzenek, mint egy komikus a ’80-as évekből.

Egy autó fényszórója vetült a szomszéd ház kerítésére, ami elválasztotta az én udvaromat Sloane kertjétől. Felálltam, és a másik ablakhoz sétáltam, ami a háza bejáratára nézett. Úgy tűnt, a szomszédomnak társasága lesz, akár akarta, akár nem.

Emry kuncogott.

– Hagyd ki ebből a kardigánomat. Áll még a jövő heti vacsora? Azt hiszem, végre kitaláltam egy olyan nyitást, amivel legyőzhetem az idegesítő huszárodat.

Emry és én a terápiás ülések helyett olyan baráti viszonyt alakítottunk ki, amely során kéthetente együtt vacsorázunk és sakkozunk. Ügyes volt. De mindig legyőztem.

– Ezt kétlem. De ott leszek. Most pedig, ha megbocsátasz, dolgom van.

– Az ördög nem alszik, ugye?

Egy szemhunyásnyit sem.

– Viszlát, Emry.

– Jó éjt, Lucian.

Egy pillanat alatt túlléptem a beszélgetésen, és épp egy másik jelentést nyitottam meg, amikor megszólalt a csengő.

– Miért nem hagynak békén az emberek? – motyogtam, amikor megnyitottam a biztonsági kamera alkalmazását, és észrevettem, hogy a két Morgan fivér a hidegtől dideregve áll a bejárati ajtóm előtt.

Morgolódva lecsuktam a laptopomat.

– Mi van? – dörrentem rájuk, amikor egy perccel később kinyitottam az ajtót.

A barátaim beléptek a házba, így a csizmájukról a csempére olvadt a hó. Majd később feltakarítom a pocsolyákat, gondoltam magamban. Waylon, Knox basset houndja bemasírozott, lefejelte a térdemet, aztán a nappaliba trappolt.

Knox felemelt egy hatos csomag sört. Nash egy üveg bourbont és egy zacskó csipszet tartott a magasba. A kutyája, Piper szőrös, fehér feje kilógott a kabátja cipzárja alól.

– A lányok a szomszédban vannak – közölte Knox, mintha ez mindent megmagyarázna, és elindult a konyha felé. – Mondtam, hogy még mindig öltönyben lesz – kiáltotta az öccsének.

Végigsimítottam a nyakkendőmön, és észrevettem, hogy mindketten átöltöztek Knockemout szokásos téli egyenruhájába, ami farmerből, termopólóból és flanelingből állt.

– Gondoltuk, itt maradunk, és szemmel tartjuk őket, nehogy megint úgy végződjön a dolog, mint legutóbb – mondta Nash, aztán letette Pipert a padlóra, és követte a bátyját. A kutyán fehér hópelyhekkel díszített piros pulóver volt. Az állat aggódó pillantást vetett rám, majd Nash után trappolt a folyosón.

Becsuktam az ajtót, és ellenálltam a késztetésnek, hogy beleverjem a fejemet. Nem akartam társaságban lenni. És nem szerettem volna belekeveredni semmilyen részeg kalandba, amibe Sloane és a barátnői szoktak sodródni. „Legutóbb” Naomi és Sloane iszonyúan berúgtak, aztán „segítettek” Linának elkapni egy fickót, aki megszökött a törvény emberei elől. Nos, Naomi az eszét használta, Sloane a tökéletes mellét.

Még most is dühös voltam, hogy ezt kihagytam.

– Dolgom van – mondtam.

– Akkor majd csendben megnézünk egy robbantgatós filmet, amíg te a gonosz birodalmadat irányítod – vágta rá vidáman Nash.

Kiszolgálták magukat papírtörlővel és poharakkal, aztán beballagtak a nappaliba. Ők sokkal jobban érezték itt magukat, mint én.

A szobát egy családra gondolva rendezték be. Hatalmas kanapé és egy lábtartó volt szemben a nagy képernyős tévével. Az egyik fal mentén sorakozó fehér könyvespolcokon bőven akadt hely könyveknek, játékoknak és fényképeknek.

Gyerekkoromban nem voltak családi fotók kirakva. Legalábbis tizenéves korom után nem, amikor minden tönkrement.

– A biztonsági kameráid jó szögből látják Sloane házát? – kérdezte Knox.

– Nem tudom – hazudtam. – Miért?

– Nem tartom kizártnak, hogy kiosonnak, és egy sereg hóembert építenek az autópálya közepén – magyarázta Nash.

– Meglátom, mit tehetek.

Visszamentem az emeletre, és felkaptam a laptopomat, de csak azután, hogy kinéztem az ablakon a borús téli éjszakába. Sloane hálószobájának lámpái le voltak kapcsolva. Túl sok éjszakát töltöttem azzal, hogy azon tűnődtem, miért tartotta meg a szobát, ahol felnőtt, ahelyett hogy a szülei hálószobájába költözött volna. Utáltam, mennyi kérdésem van azzal a nővel kapcsolatban, akivel nem akartam törődni.

Ingerülten felsóhajtottam, és megnyitottam a biztonsági kamera képét, amit határozottan nem akartam megnézni. Azt, amelyik Sloane bejárati ajtaja és a felhajtója felé nézett. Büszke voltam rá, hogy soha nem néztem meg, még akkor sem, amikor honvágyam volt egy olyan otthon után, amely soha nem volt az enyém.

Hallva a testvéri ugratást a nappaliban, vonakodva átöltöztem melegítőbe és pólóba, majd belebújtam a bélelt házi papucsba, amit Karentől kaptam két karácsonnyal ezelőtt. Aztán visszatrappoltam a földszintre, ahol a barátaim és a kutyáik kényelmesen heverésztek a kanapén.

– Mégis ember vagy – jegyezte meg Nash, amikor beléptem a helyiségbe.

– Csak kívülről – biztosítottam róla.

A nyáron két golyót kapott, amikor a neve felkerült arra a listára, ami Anthony Hugo bűnszövetkezetének Washington környéki ellenségeit tartalmazta. Néhány nehéz hónap után Nashnek sikerült kiverekednie magát a hullámvölgyből a monogámiától idegenkedő Lina segítségével.

Míg a férfi meggyőzte, hogy menjen hozzá feleségül, én arra próbáltam rávenni Linát, hogy dolgozzon nekem. Okos volt, fondorlatos, és jobban tudta kezelni az embereket, mint ahogy azt magáról gondolta. Végül meg fogom győzni. Mindig én nyerek.

Lehuppantam a kanapéra, és kinyitottam a laptopot a kamerafelvételek miatt.

– Tessék – mondtam, és a testvérek felé fordítottam.

– Tökéletes – felelte Knox.

– Mit nézünk? – kérdeztem.

– Leszűkítettük a kört A remény rabjaira és a Testvérbosszúra. Te választasz – válaszolta Nash.

– Testvérbosszú – vágtam rá automatikusan.

Knox bekapcsolta a tévét, miközben Nash kitöltötte a bourbont. Szétosztotta a poharakat, és a sajátját a magasba tartotta.

– Simonra. A férfira, akivé minden férfi szeretne válni.

– Simonra – visszhangoztam, ahogy a gyász újabb hulláma mart belém.

– Gondolod, hogy Sloane rendben lesz? – kérdezte Nash.

Keresztbe tettem a karomat, és úgy csináltam, mintha nem érezném azt az idegesítő érzést, ami akkor tört rám, amikor valaki a jelenlétemben megemlítette a nevét.

Knox megrázta a fejét.

– Ez nagy veszteség. Ma kitartott, miután Luce beleerőltetett egy burritót.

Nash szemöldöke megemelkedett, ahogy rám pillantott.

– Ez nem eufemizmus. Szó szerint burrito volt – magyaráztam.

– Sloane kettétörné az eufemisztikus burritóját – mondta vigyorogva Knox, majd gyorsan elkomolyodott. – Naomi úgy gondolja, nehéz időszak vár rá, de próbálja eltitkolni a szomorúságát.

– Naominak pedig általában igaza van – mutatott rá Nash.

– Szóljatok, ha bármire szüksége van – szólaltam meg, automatikusan elhatárolódva a felelősségtől, hogy én gondoskodjak róla.

Knox elvigyorodott.

– Például, ha kell neki egy burrito?

Mérgesen néztem rá.

– Például, ha erkölcsi vagy anyagi támogatásra van szüksége, amit távolról is megkaphat. Az én burritóm semmit nem akar Sloane Waltontól.

– Ja, persze. Mondogasd ezt a burritódnak – jegyezte meg Nash, és felemelte a telefonját. Elfintorodott. – Remek. Lina most írt üzenetet. A lányok margaritát készítenek.

Knox letette a bourbonjét.

– Bassza meg.

3. fejezet

Margarita-csevely

Sloane

Átgázoltam a havon, átsétálva Lucian kocsifelhajtóján, majd a sajátomon. Mint mindig, a dühítő férfival folytatott beszélgetés most is végtelenül felbosszantott. Az évek során mindent megtettünk, hogy elkerüljük egymást. Mégis, pont ma, nem egyszer, hanem kétszer is kettesben maradtam vele. Meglepett, hogy mindketten túléltük.

Beléptem a bejárati ajtón, majd kibújtam Lucian pompás kabátjából. Felakasztottam az előszobai szekrénybe, aztán lerúgtam a csizmámat, miközben zuhanyzásról és a pizsamáról álmodoztam. Nem vágytam társaságra. Egy nyugodt éjszakát akartam, hogy kiadjam magamból azokat a rossz érzéseket, amiket – nagyjából – sikerült egész nap magamba fojtanom.

Kitártam a dolgozószoba üvegajtaját, ami a folyosóról nyílt. Évekig ez volt apa irodája. Könyvtárrá vagy olvasószobává akartam alakítani, amikor beköltöztem, de még nem jutottam el odáig. Sok minden volt, amivel egyelőre nem foglalkoztam.

Hangulatos helyiség volt kazettás mennyezettel és nagy ablakokkal, melyek a verandára néztek. Középen egy íróasztal kapott helyet, mögötte pedig antik könyvespolcok sorakoztak. A helyiségben még érezni lehetett apa jelenlétét. A polcokon fotók, díjak, valamint egy jogi folyóirat poros lapszámai sorakoztak.

Leültem a székre az íróasztala mögött, és könnyes szemmel elmosolyodtam, amikor meghallottam a bútor ismerős, nyikorgó hangját. Mindig tudtam, ha egy ügy zavarta. Vacsora után bezárkózott ide, hogy átnézze az aktákat és gondolkodjon, miközben előre-hátra dülöngélt.

Felkapcsoltam az asztali lámpát. Egy förtelmes garázsvásáron találtuk; kopott, szőtt ernyője volt, melyből folyamatosan hullottak a szálak, és nehéz, sárgaréz talapzata, amire agyaras sellőket véstek. Anya szerint ez volt az asztali lámpák műfajának megcsúfolása. Apa ragaszkodott hozzá, hogy megfelelő fényt áraszt, és ezért tökéletes.

Apa már csak ilyen volt. Mindig megtalálta a jót még a legcsúnyább helyeken is.

Az íróasztal többi része üres volt, leszámítva a rég lejárt naptárat és az üres tolltartót. A naptárból színes, öntapadós cetlik lógtak ki.

Menj el a ruhatisztítóba!

Rendelj virágcsokrot az évfordulóra! Idén nagyobbat!

Mesélj Sloane-nak arról a könyvről!

Végigsimítottam ujjaimmal a macskakaparásszerű kézíráson. A gyász ezernyi apró késszúrásként mart belém. Könnybe lábadt a szemem, és ezúttal, ebben a biztonságos térben nem küzdöttem ellene.

– Hiányzol, apa – suttogtam.

Fájt a szívem a gondolattól, hogy apám soha többé nem ülhet ebbe a székbe. Soha többet nem fog olyan röhejes faviccet mondani, amitől anya visítva felnevet. Nem lesz itt, hogy végignézze, ahogy Chloe a következő karácsonykor széttépi az ajándékok csomagolását. Nem találkozik majd a család új tagjaival.

Ha férjhez megyek, és gyerekeim születnek, hogyan magyarázzam el nekik, milyen is volt az apám?

Remek, gondoltam, miközben előhúztam Lucian hülye, nedves zsebkendőjét a ruhám zsebéből. A szívem apró, éles darabokra tört össze, és a nyomorúságomat megvilágította ez az istenverte lámpa.

A zokogás, amit egész nap visszafojtottam, most kitört belőlem. Levettem a szemüvegemet, és hagytam, hogy a bánat utat találjon.

Elvesztettem a legnagyszerűbb embert, akit valaha ismertem.

Mindenkinek arra volt szüksége, hogy erős legyek, és összeszedjem magam. Az anyámnak és a nővéremnek, a barátaimnak, a városomnak. Hogy ne kelljen amiatt aggódniuk, mennyire sodorhat mélypontra ez a gyász. Azonban ezen az estén, itt és most elengedhettem magam. Teljesen összetörtem.

A könnycseppek forrón és sebesen csordultak végig az arcomon. Átöleltem magam, és csak hagytam, hogy hulljanak a könnyeim. Mint egy kitörő vulkán, úgy sírtam; mintha kettéhasadtam volna.

Meg kellett volna könnyebbülnöm. Apa szenvedése véget ért. Már nem voltak fájdalmai. Nem lopta el a tudatát percről percre a rák és a sok gyógyszer. Megszabadult a szenvedéstől. De fogalmam sem volt, hogyan enyhítsek a saját fájdalmamon. Mert életem végéig hiányozni fog az apám.

Hangosan kifújtam az orromat.

Eddig csak egyszer éreztem így. Amikor elvesztettem egy másik férfit – igazából egy fiút.

Luciant.

Szipogtam egyet, ahogy eszembe jutott. A nézeteltéréseink ellenére ma eljött. Végig ott maradt a szertartás és a tor alatt, ráadásul mindig a megfelelő szavakat mondta az anyámnak meg a nővéremnek. Bizarr módon rám erőltetett egy burritót, aztán veszekedett velem. Többször is – helyesbítettem magamban.

Megszólalt a csengő.

– A francba – motyogtam.

Egyedül akartam lenni. Talán elmennek a vendégek, ha a sötétben ülök, és várok.

De képtelen voltam rá. Lehet, hogy valakinek szüksége van valamire. Vagy lángra kapott a garázsom, és valaki épp próbál megmenteni, de engem túlságosan lefoglal a zokogás ahhoz, hogy észrevegyem.

Újra kifújtam az orromat, majd szipogtam.

Aztán ismét megszólalt a csengő, mire az orrom alatt szitkozódtam. Egy tiszta zsebkendővel letöröltem az elkenődött sminket az arcomról, az ajtóhoz sétáltam, és visszatettem a szemüvegemet.

Egy idegen állt a verandámon zsebre dugott kézzel. Göndör haja volt, és ránézésre a húszas éveiben járhatott. Fülbevaló lógott a fülében, és a Georgetown-i Egyetem jogi karának pulóverét viselte gyapjúkabátja alatt. Bocsánatkérő félmosolyt eresztett meg felém.

– Elnézést a zavarásért. Maga Sloane? – kérdezte.

– Igen – feleltem rekedten, majd megköszörültem a torkomat. – Én vagyok.

– Az apja sokat mesélt önről és a testvéréről – mondta, majd megcsóválta a fejét, és nagyot nyelt. – Valószínűleg előbb telefonálnom kellett volna, de volt egy vizsgám, amit nem hagyhattam ki, és utána egyenesen idejöttem. Szörnyen érzem magam, amiért lemaradtam a temetésről. – Beletúrt a hajába.

Némán bámultam rá.

– Ismerem magát?

– Öhm, nem. Ön nem. Allen vagyok. Allen Upshaw.

– Apám barátja volt?

– Nem. Mármint szeretném azt hinni, hogy barátok voltunk. Tulajdonképpen a mentorom volt. Azért jelentkeztem a jogi egyetemre… – Allennek elakadt a szava, és körülbelül olyan szerencsétlennek tűnt, mint amilyennek én éreztem magam.

Megsajnáltam őt.

– Szeretne bejönni? Épp kávét vagy teát akartam főzni.

– Persze. Köszönöm.

Bekísértem a házba, majd az előszobán és az ebédlőn keresztül a hatalmas konyhába vittem. Az előző tulajdonosok egyetlen óriási helyiséggé alakították a konyhát és a tálalót, ahol most több szekrény és munkapult volt, mint amennyire valaha szükségem lenne. A falakat régimódi, de bájos, kockás tapétával fedték be, és ünnepélyes, aranykeretbe foglalt csendéletek díszítették.

– Ugyanúgy néz ki, de mégis más – jegyezte meg a férfi. – Néhány évvel ezelőtt jártam itt, mielőtt a szülei Washingtonba költöztek.

– Egyikünk sem állt készen arra, hogy elengedje a házat, ezért beköltöztem én – magyaráztam, miközben bekapcsoltam a kávéfőzőt. Intettem neki, hogy foglaljon helyet a türkizkék reggelizősaroknál, amit a nővéremmel együtt segítettünk anyának kifesteni egy nyári hétvégén, ezer évvel ezelőtt.

Allen megrázta a fejét.

– Nem tudom elhinni, hogy elment. Úgy értem, bűntudatom van, hogy rosszul érzem magam, mert ön biztosan ezerszer jobban szenved. De az apja fontos része volt az életemnek az elmúlt években.

– Jólesik a tudat, hogy ilyen sok embernek fontos volt – nyugtattam meg. – Tejszínt? Cukrot?

– Mindkettőt, legyen szíves. Mrs. Walton itt van?

– A barátnőivel tölti az éjszakát. – Egy bögrét tettem a kiöntő alá, amin a BOCS, DE MOSTANÁBAN CSAK KITALÁLT SZEREPLŐKKEL RANDIZOM! felirat állt, aztán kinyitottam a hűtőt.

A férfi felsóhajtott.

– Jövő héten fel fogom keresni. Egyszerűen nem tudom elhinni, hogy elment. – Elfintorodott.  – Bocsánat. Úgy érzem, mintha ellopnám magától a gyászt.

– Mindketten gyászolunk – nyugtattam meg, ahogy letettem elé a kávéját, majd magamnak is készítettem egyet, bár nem igazán kívántam.

– Fogalmam sincs, tudja-e, de az apja akkor lépett be az életembe, amikor a legnagyobb szükségem volt rá.

– Hogy történt? – kérdeztem, miközben lefőtt a következő adag kávé.

– Régen építész akartam lenni, aztán amikor betöltöttem a tizenötöt, csináltam valami nagy hülyeséget – válaszolta két kezébe fogva a bögrét.

– Mindannyian csinálunk hülyeségeket kamaszkorunkban – vigasztaltam, miközben leültem vele szemben. Magam is elkövettem jó néhányat.

Mosolyra húzódott a szája.

– Ezt mondta az apja is. De az én hülyeségeimnek következményei voltak. Olyan következmények, amikért anyám fizetett meg. Ekkor döntöttem el, hogy ügyvéd leszek.

– Jól tette – dicsértem.

– Egy állásbörzén találkoztam az apjával. A középiskola elvégzése után magamra maradtam, a nagynéném pincéjében aludtam, és két munkahelyen dolgoztam, hogy megpróbáljak félretenni a jogi egyetemre. Simon azt éreztette velem, hogy meg tudom csinálni. Odaadta a névjegykártyáját, és azt mondta, hívjam fel, ha segítségre van szükségem. Még aznap este telefonáltam neki. – Allen szünetet tartott, és elmosolyodott.

Összeszorult a mellkasom.

– Mindent elmeséltem neki. Hogy mennyire elszúrtam, hogy anyám itta meg a levét, és hogy jóvá akarom tenni. Simon végighallgatta a történetemet, és nem ítélt el. Egyszer sem. Majd amikor befejeztem szerencsétlen életem történetét, azt mondta, tud segíteni. És segített is.

Ez jellemző volt az apámra. Megint összeszorult a torkom, ezért belekortyoltam a kávémba, hogy elűzzem a kellemetlen érzést.

– Hűha – mondtam.

Allen megdörzsölte a szemét.

– Igen. Megváltoztatta az életemet. Sok-sok órát foglalkozott velem. Segített az ösztöndíj- és a támogatási kérelmekkel. Bemutatott a kedvenc professzorának a Georgetownon. Ő volt az első, akit felhívtam, amikor felvettek. És amikor a megtakarításom, az ösztöndíj meg a sok támogatás sem volt elég, az apja kifizette a hiányzó részt a tandíjból az első évben. – Elhallgatott, és könnybe lábadt a szeme.

Elöntött a büszkeség, felmelegítve összetört szívem darabjait. Apám nem csupán jó ember volt. Hanem a legjobb.

– Mikor diplomázik? – kérdeztem.

– Májusban – válaszolta Allen büszkén. Aztán lehervadt a mosolya. – Mivel anyukám nem tud ott lenni, úgy volt, hogy a szülei fognak eljönni a diplomaosztómra.

Fájt érte a szívem.

Anyukámért.

Magamért.

Mostantól minden eseményen lesz egy apa alakú lyuk.

Átnyúltam az asztalon, és megszorítottam a kezét.

– Biztos vagyok benne, hogy anya ott lesz. Imádja a ballagásokat, esküvőket és babaváró bulikat. Igazából mindent, ahol szórakozni lehet.

– Az én anyám is ilyen volt – mondta szomorú mosollyal. – Egyszer majd rendezek neki egy hatalmas meglepetésbulit mindazért, amit értem tett.

Hol jelen, hol múlt időben beszélt az édesanyjáról, ami kíváncsivá tett.

– Az anyukája még… része az életének?

Lesütötte a szemét, és a kávéjára meredt.

– Börtönben van.

– Sajnálattal hallom.

– Az én hibám. De jóvá fogom tenni.

– Biztos vagyok benne, hogy nagyon büszke önre – mondtam.

Megint mosolygott.

– Az. Tényleg az.

Első kézből tudtam, milyen jó érzés a szülői büszkeség, amitől ismét összeszorult a mellkasom.

Allen az órájára pillantott.

– Vissza kellene mennem. Holnap reggel újabb vizsgám lesz.

– Biztos benne? Úgy látom, rendesen elkezdett esni a hó.

– Az autópálya tiszta, és négykerék-meghajtású az autóm – biztosított.

Az ajtóhoz kísértem.

– Nagyon örültem a találkozásnak, Allen.

– Én is, Sloane.

∞

INTETTEM ALLENNEK, és még épp elég időm maradt arra, hogy elmossam a kávésbögréket, és elkezdjek sírni, mielőtt újra csengettek. A csilingelés még visszhangzott az egész házban, amikor valaki lelkesen bedörömbölt az ajtómon.

– Nem hiszem el! Nem lehet csendben és nyugalomban idegösszeomlást kapni? – motyogtam a nedves zsebkendőbe.

– Engedj be, mielőtt befagy a seggünk – kiabálta Lina a bejárati ajtó túloldaláról.

– Jöttünk megölelgetni, és hoztunk tequilát – szólalt meg Naomi.

– Naomi ölelget. Én a tequilafelelős vagyok – javította ki Lina.

– A francba – mormoltam magamban, mielőtt a csap alá dugtam a fejem a konyhában, és lemostam a sírógörcs nyomait.

Úgy léptek be a házba bevásárlószatyrokkal a kezükben, mint két gyönyörű, energikus forgószél, és sajnálkozva néztek rám. Lina fantasztikusan nézett ki a királykék kabátban és szőrmecsizmában. Naomi is csinos volt a rózsaszín pufi kabátjában és fülvédőjében.

– Mit kerestek itt? – kérdeztem, ahogy levették a kabátjukat és a cipőjüket.

– Luciannek eljárt a szája, és szólt, hogy a testvéred társasága helyett egyedül töltöd az estét – jelentette be Naomi vidáman, és hátradobta a lófarkát.

– Az a kotnyeles szemétláda.

– Ne aggódj. Naomi azzal állt bosszút, hogy rászabadította a Morgan fiúkat, így az ő magányos estéje is gallyra ment – nyugtatott meg Lina.

– Nem tettem gallyra a magányát. Gondoskodtam róla, hogy megkapja az érzelmi támogatást, amire szüksége lehet – javította ki Naomi.

– Ahhoz, hogy érzelmi támogatást igényelj, érezned kell valamit – mutattam rá.

– Luciant eléggé feldúlta az apád halála. Közel álltak egymáshoz – mondta Naomi.

Vitatkozni akartam, szerettem volna kérdőre vonni. De nem maradt rá energiám. Inkább témát váltottam.

– Hol van Waylay?

– Az én kis technikai zsenim Liza J.-nél alszik, hogy megint megjavítsa az okostévéjét – jelentette be Naomi.

Extra szívás. Ha gondoskodtak az éjszakai gyermekfelügyeletről, nem fogok tőlük könnyen megszabadulni.

Naomi átkarolta a vállamat, és a lépcső felé terelt.

– Miért nem mész fel az emeletre, és veszel egy forró zuhanyt? Mi addig elkészítjük a vacsorát.

Erőszakkal felzavartak az emeletre, én pedig végigsétáltam a faburkolatú folyosón a szobámba, majd a fürdőszobámba, ahol talán a leghosszabb zuhanyt vettem a vízvezetékek feltalálása óta. Először passzív-agresszívan húztam az időt, hátha a barátnőim megunják a várakozást, és elmennek. Amikor a fürdőszobába beáramló fokhagymaillatból világossá vált, hogy ez nem így lesz, csendben elkezdtem sírni, amíg úgy nem éreztem, hogy elég érzelmet küldtem a lefolyóba ahhoz, hogy néhány óráig normálisnak tűnjek.

Megfésültem a nedves hajamat, és bementem a hálószobámba, ahol az ablakpárkányra kucorodtam. Odakint még mindig esett a hó. Knox furgonja Lucian kocsifelhajtóján állt. Reméltem, hogy a férfi szenved, amiért bosszúból kénytelen elviselni a barátai társaságát.

Korogni kezdett a gyomrom, és rájöttem, hogy nem ettem Lucian reggeli burritója óta. Leszámítva azt a kis sült krumplit, amit a tányérjáról loptam… és a zacskóból még a kocsiban.

Visszamentem a fürdőszobába, bekentem magam hidratálóval, majd vonakodva lesétáltam a konyhába.

A barátnőim épp a boltban vásárolt pizzákat díszítették fel csípős szósszal és banánpaprikával – ami a kedvencem. A pulton két csomag süteménytészta volt, valamint három zacskó csipsz, különféle mártogatósokkal. Úgy tűnt, Naomi elhozta az összes hozzávalót a Honky Tonk különleges margaritájához, amit öt, vödör méretű pohárba töltött.

– Sehol sem olvastam, hogy margaritával kell gyászolni a temetés után – jegyeztem meg.

– Úgy gyászolsz, ahogy szeretnél – győzködött Naomi. Átöltözött, most egy rövid szárú, piros thermo pizsamanadrágot viselt, hozzá illő hosszú ujjú inggel és bolyhos térdzoknival.

– Lehet, hogy berúgunk, és szánkózni megyünk hajnali egykor, de az is előfordulhat, hogy pizzát meg sütit eszünk, és megnézzük a Született szingliket – mondta Lina. Ő is átöltözött pizsamába, de az övé fekete selyem volt. Bolyhos papucsát műszőrme díszítette, amit Miau Miau az asztal közepéről bámult. Odasétáltam, és megsimogattam a macska hátát. Az állat morcos nyögéssel az oldalára fordult, és vonakodva elfogadta a kényeztetést.

– Ugye nem hagyjátok ki a szexet a hóviharban a pasitokkal, csak azért, hogy velem töltsétek az éjszakát? – kérdeztem a barátnőimtől.

– Ezen az estén nem kellene egyedül lenned – erősködött Naomi, miközben egy pohár margaritát tolt felém.

– Szeretek egyedül lenni – tiltakoztam. Amikor egyedül voltam, nem kellett úgy tennem, mintha minden rendben lenne. Amikor egyedül voltam, senki nem látta az összeomlásomat.

– Akkor legyél egyedül velünk – mondta Lina.

– Azt hittem, az én oldalamra fogsz állni.

A mosolya éles volt, és csillogott a szeme.

– Ezért kizárólag magadat okolhatod. Te és Naomi kényszerítettetek arra, hogy feladjam a magányos farkas életemet.

– Technikailag ez a díj Nashnek jár. De Sloane és én kiérdemeltük az ezüstérmet – értett egyet Naomi.

– Szóval azt mondjátok, hogy csapdába estem ebben a társfüggő körben? – kérdeztem, miközben elfogadtam a felkínált margaritát.

Lina bólintott.

– Nagyjából. Akár meg is adhatod magad.

A pizzának jó illata volt. És valószínűleg udvariatlanság lenne, ha nem innék legalább egy kis tequilát.

– Nos, ha már itt vagytok…

Lina két szeletet rakott egy papírtányérra, és felém nyújtotta. Elvettem, aztán leharaptam egy meleg, sajtos falatot, miközben a barátnőim maguknak is szedtek a pizzából.

Aztán ismét megszólalt a csengő.

– Menj el – kiáltottam.

De Naomi és Lina vidáman kiabáltak egyszerre:

– Gyere be!

Már félúton voltunk az ajtó felé, amikor az kinyílt, és Naomi legjobb barátja, Stefan Liao és a motoros borbély barátja, Jeremiah besétáltak a házba. A pulóverében és zakójában Stef úgy nézett ki, mintha épp most fejezte volna be egy New England-i divatmárka fotózását. Jeremiah viszont inkább dögös, hipszter motorosnak tűnt a kontya, a kopott csizmája, a szűk farmernadrágja és a David Bowie-pólója miatt.

– Hölgyeim, látom, nélkülünk kezdtétek el – szólalt meg Stef.

– Mondtam, hogy nem kell kiöltözni – kötekedett Naomi.

– Úgy nézel ki, mint akinek a gazdag Bartholomew bácsikája Martha’s Vineyard szigeténél horgonyzik a hajójával – jegyeztem meg.

– Ismeritek Stefet. Nem szeret lazán öltözni – mondta Jeremiah szeretetteljesen, miközben mindketten levették a kabátjukat.

– Semmi baj nincs azzal, ha valaki jól néz ki. Ha jól emlékszem, akkora margaritát ígértetek nekem, mint az arcom – jelentette be Stef.

– Valakinek jó az ízlése – mondta Jeremiah, ahogy elővette Lucian kabátját a szekrényből.

– Lám, lám, lám. Kié ez a szépség? – faggatott Stef, és végigsimított a kasmírszöveten.

A francba.

– Senkié – vágtam rá gyorsan.

– Ez Burberry? – kérdezte Lina a címke után nyúlva. – Kérlek, mondd, hogy olyasvalakivel szexelsz, akinek igazán jó ízlése van.

Ott kellett volna hagynom a rohadt kabátját a rohadt konyhapultján.

Naomi a szövetbe temette az arcát.

– Olyan puha! És csodálatos az illata. – A nő felkapta a fejét, és összeráncolta a homlokát. – Ráadásul ismerős.

Stef, Jeremiah és Lina is szippantott egyet-egyet a kabátból.

– Lucian – mondták egyszerre.

Minden tekintet rám szegeződött.

Hátat fordítottam nekik, és a nappaliba vittem a margaritámat meg a pizzámat. A helyiségben csupa össze nem illő bútor állt, valamint egy hatalmas kandalló, aminek a párkányát márványangyalok tartották. A beépített szekrények családi emlékeket rejtettek magukban.

A barátaim úgy követtek, mint egy csapat megbolondult kiskacsa.

– Kérlek, mondd, hogy a nadrágját fent találom az ágyad alatt – mondta Lina.

– Kérlek, mondd, hogy alig tudsz járni, mert rád szabadította az összes tesztoszteronját – darálta Stef.

– Kérlek, mondd, hogy végre rájöttetek, mit éreztek egymás iránt! – kiáltott fel Naomi.

Leültem egy csíkos fotelbe, amit az évtizedek alatt puhára koptatott a családom, és a vacsorámat meg az italomat a sárgaréz kisasztalra tettem.

– Te jó ég, lököttek! Ma reggel rám adta a kabátját, mert hideg volt, és azt akarta, hogy ne fázzak, amíg ordítozik velem.

Naominak elakadt a lélegzete.

– Kiabált veled az apád temetésén?

– Simán el tudom képzelni – jegyezte meg Jeremiah.

Lina összerezzent.

– Igen, nem épp a kedvességéről híres.

– A saját temetésén is kiabálna velem – mutattam rá.

– Hát, így a sztori egy béna, nem meztelen fordulatot vett. Hozom azt a margaritát – jelentette ki Stef, és a konyha felé vette az irányt.

– Miért kiabált veled? Akarod, hogy holnap szétrúgjam a seggét a munkahelyén? – kérdezte Lina.

Lina otthagyta a gyakran veszélyes, és állandó utazással járó munkáját, most pedig részmunkaidőben Lucian csapatának tanácsadójaként dolgozott, amíg Nashsel az esküvőjüket tervezték.

– Legközelebb, amikor bejön a szalonba, „véletlenül” leborotválhatom a fejét – ajánlotta fel Jeremiah.

– Inkább én magam rúgom seggbe és borotválom le a fejét. Egyébként mit kutat a kutatócsoportja? Hogyan kínozzuk a pandabébiket? – kérdeztem Linától, remélve, hogy sikerül témát váltanom.

– Még nem vettek be a belső körbe. De eddig semmi jele pandabébiknek. – Letelepedett a kandalló előtti kék karosszékbe, és átvetette a lábát az egyik karfán.

Naomi leült a kanapéra, és szépen elrendezte a poháralátéteket a fadeszkás dohányzóasztalon a könyvhalmok és a gyertyákkal teli tálcák között.

Stef két óriási margaritával tért vissza, és az egyiket Jeremiah-nak adta. Csatlakoztak Naomihoz a kanapén, majd Jeremiah kényelmesen átkarolta Stef vállát. Mindenki várakozóan bámult rám.

Ha Lucianről akarnak hallani, rossz nőhöz fordultak.

– Mi van? – kérdeztem gúnyosan.

– Két lehetőséget kapsz. Vagy az apádról beszélsz, vagy az Öltönyös Apuciról – mondta Stef.

– Azt hiszem, családot akarok alapítani – böktem ki, majd azonnal a számba nyomtam egy fél szelet pizzát, hogy ne tudjak újra megszólalni.

Lina belekortyolt a margaritájába.

– Akkor legyen a harmadik opció – szólalt meg Jeremiah felvont szemöldökkel.

– Miért kezdtél ezen gondolkodni? – kérdezte Naomi.

Vállat vontam, és agresszívan rágtam tovább.

– Ne válaszolj. Majd kitaláljuk – ajánlotta fel Stef. – Lássuk csak. Sloane úgy döntött, hogy ideje családot alapítani, mert már terhes egy időutazó olasz milliárdostól.

– Látom, adtál egy esélyt annak a hangoskönyvnek, amit ajánlottam – mondtam tele szájjal.

– Talán csak arról van szó, hogy a harmincas évei végén jár, és egy jószándékú nőgyógyász azt mondta, hogy „most vagy soha” – vetette fel Naomi, miközben a tányérjára pillantott.

– Bingó – mondta Lina, és Naomira bökött a pizzával. – Tudod, Stef, neked meg Jernek péniszetek van, ami spermát lő ki. A spermának nincs olyan lejárati ideje, mint a petesejtnek. Minél tovább várunk a gyerekvállalással, annál nehezebb a fogantatás. Ha heteroszexuálisok lennétek, ti még a nyolcvanadik születésnapotokon is beleélvezhetnétek egy huszonéves vaginájába úgy, hogy teherbe essen.

Stef grimaszolt, és drámaian belekortyolt a margaritába.

– Uh, undorító.

– Szeretnél családot alapítani, vagy úgy érzed, hogy családot kell alapítanod? – kérdezte tőlem Naomi.

– Azt hiszem, szeretnék – feleltem. – Ma a karomban tartottam az unokatestvérem babáját a temetésen, és ez biztos beindította a szunnyadó petefészkemet, vagy valami ilyesmi. Anya és apa mindennél jobban vágyott egy nagy, zűrös, több generációs családra. De apa csak egy unokát élvezhetett, mielőtt meghalt, mert engem túlságosan lekötött, hogy fantasztikusan végezzem a munkámat.

– A bűntudat nem jó indok a családalapításra, szexi kis könyvtárosom – mutatott rá Stef.

Jeremiah bólintott.

– Egyet kell értenem Steffel. És nem csak azért, mert randizunk. A család nagy dolog.

Jeremiah már csak tudta. Nagy, hangos libanoni családból származott.

– Nem bűntudatból akarok gyereket – morrantam fel. – Csak annyi időt fektettem a karrierem építésébe, hogy megfeledkeztem a személyes oldalról. Egy dögös férjet akarok, aki megmasszírozza a lábam a kanapén, és tudja, hogy csípős szószt teszek a pizzámra. Szeretnék arra panaszkodni, hogy szombat délelőtt focimeccsre kell mennem, és éjfélkor három tucat muffint sütni, mert az önző kamasz gyerekem elfelejtett szólni, hogy önkéntesnek jelentkezett a nevemben.

– Van apajelölted? – faggatott Lina.

– Melyik a fontosabb, a megfelelő társ megtalálása, vagy a gyerekvállalás? – kérdezte ugyanakkor a mindig gyakorlatias Naomi.

Elmélázva kortyoltam a margaritámból.

– Ideális esetben? Egy partner megtalálása. De tényleg van időm arra, hogy megismerkedjek valakivel, rávegyem, hogy belém szeressen, aztán felcsináltassam magam, mielőtt a petesejtjeim elsorvadnak? Másrészt, ha a gyerekkel kezdem, lehet, hogy leszűkülnek a randilehetőségeim, és lemaradok a tökéletes férjről. Ugyanakkor, ha egy pasit elriasztanak a gyerekek, akkor nem az a fajta férfi, akihez hozzá szeretnék menni.

Kimerített ez a gondolatmenet.

Minden sokkal egyszerűbb lenne, ha holnap kisétálnék az ajtón, és találkoznék a tökéletes pasival. De a valóságban, ha kisétálnék az ajtón, az egyetlen férfi, akivel összefutnék, egy mogorva öltönyös lenne. Az a férfi, akit imádtam utálni.

– Oké, ez sok volt – mondta Lina. – Haladjunk lépésről lépésre. Regisztráltál már valamilyen társkereső oldalra?

– Nem.

– Komolyan? – kérdezte Stef. Ő és Jeremiah zavartan pillantottak egymásra.

– Hogyan ismerkedsz a férfiakkal? – faggatott Jeremiah.

– Nem tudom. Normálisan? – habogtam.

– Nos, a normális manapság nem elegendő – jelentette ki Lina.

– Szeretném megjegyezni, hogy te úgy ismerkedtél meg a vőlegényeddel, hogy megérkeztél a városba, és megcsókoltad a bátyját. – Naomi és Stef felé fordultam. – Ti ketten pedig úgy találkoztatok a saját pasitokkal, hogy besétáltatok egy kávézóba meg egy fodrászszalonba.

Stef rám bökött a poharával.

– Akkor vagy besétálsz minden épületbe, ahol megcsókolsz minden pénisszel rendelkező tagot a környéken, vagy letölthetsz egy alkalmazást, és csinálsz egy ütős társkereső profilt.

Felnyögtem.

– Van valaki a városban, akivel szívesen randiznál? – tette fel a kérdést Naomi, miközben egy papír fölé hajolt a tollával.

– Honnan szerezted azt a füzetet? – kérdeztem.

– A combjára kötve hordja – viccelődött Stef.

Végigsimítottam az arcomon.

– Egyetlen olyan férfi sem jut eszembe ebben a városban, akivel hajlandó lennék lefeküdni. Minden korombelit ismerek már az óvoda óta. Ne vedd sértésnek, Jeremiah.

Rám kacsintott.

– Megértelek. Nehéz vonzódni egy pasihoz, miután egyszer láttad, hogy piszkálja az orrát, és a papírból készült hálaadásnapi pulykába törli.

– És mi van az Öltönyös Apucival? – faggatott Stef.

Széttártam az ujjaimat a szemem előtt, hogy mérges pillantást vessek rá.

– Kizárt. Tuti, hogy nem.

– Mondj három jó okot, hogy miért nem – vágta rá kihívóan.

Leengedtem a kezem.

– Hihetetlenül bunkó. Önző. Annyira makacs és irányításmániás, hogy mindent úgy kell csinálni, ahogy ő akarja, különben megőrül. Gazdag és befolyásos, ami azt jelenti, hogy teljesen korrupt. Benne van a politikában. És nem azért, mert „meg akarja változtatni a világot”. Hanem mert azt szeretné, hogy a „többi gazdag, befolyásos seggfej az adósa legyen”. Nem tud kapcsolatot teremteni más emberekkel, mert egy lelketlen robot, aki arra törekszik, hogy minél több pénzt keressen, amit aztán felhalmozhat, mint valami koboldkirály.

Mindenki pislogva meredt rám.

– Még valami? – szólalt meg Lina, és igyekezett komoly képet vágni.

– Igen. Az a hülye kabát többet ér, mint a kocsim – mondtam a ruhásszekrényre mutatva. – Rákerestem a neten.

Újabb hosszú csend következett.

– Akkor Luciant a nem oszlopba írjuk – jegyezte meg Naomi, mielőtt leírt valamit a jegyzetfüzetébe.

– Rendben. Letöltök egy társkereső alkalmazást – egyeztem bele.

– Ez az én barátnőm. Én leszek a szakértő, hogy kinél húzz jobbra – jelentkezett önként Stef.

– És én leszek a heteroszexuális tanácsadód – mondta Lina, ahogy rám emelte a poharát.

– Nem akarok feltételezésekbe bocsátkozni, de Mr. Igazi biztosan férfi? – tette fel a kérdést Stef.

– Bár abszolút nem lenne lelkiismeret-furdalásom, ha smárolnék Alicia Keysszel, miután szerenádot adott nekem, nem tudok élni fasz nélkül.

– Tehát egy férfi pénisszel – mondta hangosan Naomi jegyzetelés közben. – Mit keresel még egy férfiban?

– Hm, azt hiszem, viccesnek, kedvesnek és nagylelkűnek kell lennie. És örülnék, ha szeretne kertészkedni, hogy segítsen rendben tartani a kertet. Nyilvánvalóan szeretnie kell a gyerekeket… és a könyveket. – A macska besétált a szobába. Megveregettem a fotelem karfáját. Miau Miau gúnyos pillantást vetett rám, majd úgy viselkedett, mintha megsértettem volna. – És a morcos macskákat is – tettem hozzá.

– Még valami? – kérdezte Lina.

– Legyen jó az ágyban. Nagyon jó – helyesbítettem. – Ó, és bukom az olvasószemüvegre.

Stef helyeslően felsóhajtott.

– A szexi stréberek annyira dögösek.

– Gyönyörű kis stréber babáid lesznek – jósolta Naomi, ahogy a mellkasához szorította a noteszét.

– Kérek még pizzát.

– Én pedig margaritát – szólalt meg Stef.

– Készítek egy friss adagot, és kihozom ide a pizzát – jelentkezett önként Jeremiah.

Mind a négyen a fantasztikus hátsóját bámultuk, ahogy kisétált a helyiségből.

– Nagyon szép fogás – mondta Lina Stefnek.

A férfi felsóhajtott.

– Tudom.

– Oké. Azt hiszem, szeretnék az apámról beszélni – jelentettem ki.

– Várj! Teremtsük meg a hangulatot – mondta Lina, mielőtt megdobott egy pléddel.

Naomi megnyomott egy gombot a kandalló távirányítóján, majd körbesétált a nappaliban, és meggyújtotta a gyertyákat, amiket a helyiség különböző pontjain helyeztem el. Stef egy doboz zsebkendőt nyújtott felém. Utána mindenki visszaült a helyére, és felém fordultak.

– Emlékszel, arról volt szó, hogy létrehozunk egy alapítványt a Long Island-i házad eladásának bevételéből? – kérdeztem Naomitól.

Bólintott, és a notesza fölé emelte a tollát.

– Nos, apa rám és Maeve-re is hagyott egy kis pénzt, és azon gondolkodtam, hogy mire tudnám felhasználni. Mi lenne, ha létrehoznánk valamiféle ingyenes jogi tanácsadást?

Naomi tekintete csillogott a tűz fényében.

– Imádom ezt az ötletet!

– Felkérhetnénk helyi ügyvédeket, hogy pro bono szolgáltatást nyújtsanak. Sok nagyobb cég arra ösztönzi a munkatársait, hogy ingyen is vigyenek ügyeket. Tetszene nekik a pozitív reklám – mutatott rá Lina.

Naomival összevigyorogtunk.

– Mi van? – kérdezte Lina.

– Többes számban beszéltél – válaszoltam.

Lina grimaszolt.

– Fogjátok be! Ne akarjátok, hogy megbánjam, hogy összebarátkoztam veletek. Különben is, a legutóbbi jutalmam szemtelenül magas összeg volt. Szívesen fordítanám egy részét jó célra.

– Nagyszerű. Most sóhernek fogtok tartani, ha nem köhögök fel én is egy kis pénzt – panaszkodott Stef.

– Nem fogunk elítélni – ígérte Naomi.

– Dehogynem – vágtam rá.

– Rendben. Én is beszállok. De remélem, tudjátok, hogy emiatt csökkentenem kell az ingatlanvásárlási költségvetésemet.

– Milyen ingatlanvásárlási költségvetést? – érdeklődött Lina.

Stef vállat vont, és lesütötte a tekintetét a szarvasbőr csizmájára.

– Talán előfordulhat, hogy kezdem fontolóra venni, hogy egyszer szóba hozom az összeköltözés lehetőségét Jeremiah-nak.

Naomi hangosan felsikkantott, mire Stef azonnal csendre intette.

Lopva hátranézett a válla fölött a konyha irányába, ahol zúgott a turmixgép.

– Fogd be a szád, Witty!

– Bocsánat – suttogta csillogó szemmel.

– Tudtam, hogy komolyra fordultak a dolgok, mivel állandóan itt vagy – mutatott rá Lina.

– Hát, nekem komolyak a szándékaim, de fogalmam sincs, hogy a dögös, szakállas barber pasim hogyan vélekedik a kapcsolatunkról.

– Megőrül érted – jelentette ki Naomi még mindig magas hangon.

– Két dögös fickó, akik fülig szerelmesek egymásba – mondtam halkan.

Stef egyszerre tűnt reménytelinek, és mint aki menten elhányja magát.

– Eddig nem igazán beszéltünk a jövőről. De szeretném, ha együtt maradnánk. Mit tegyek? Kérdezzem meg, hogy beköltözhetek-e a lakásába, ami egyébként úgy néz ki, mintha valami lázadó motoros banda rendezte volna be? Komolyan, kinek van bordázott acéllemez dohányzóasztala? Még egy borospoharat sem tudsz végigcsúsztatni rajta. Különben is, nem tűnnék őrült zaklatónak, ha azt mondanám: Hé, beköltözhetek hozzád?

– Őszinte leszek veled. Sokkal inkább tűnik őrült zaklatásnak az, hogy havonta tizenöt napot itt töltesz, amikor technikailag New Yorkban élsz, mint az, ha ingatlant veszel – mutattam rá. – Komolyan, nem hiszem el, hogy ilyen sokáig hagytad, hogy a petefészkemről meg a halott apámról fecsegjek, anélkül hogy ezt felhoztad volna.

Stef felhorkant.

– Tudom. Jézusom, Sloane. Ne akard már annyira, hogy minden a nemrég elhunyt édesapádról szóljon.

Mindannyian nevettünk, amikor Jeremiah visszatért a koktéllal és a pizzával.

– Mi olyan vicces? – kérdezte, és átnyújtotta nekem az egész pizzástálcát.

– Ó, csak elmeséltem a többieknek, hogy mit csinált Knox a legutóbbi hóviharban – felelte Naomi ártatlanul.

4. fejezet

Lerohanás és angyalok

Lucian

– Kezdődik – mondta Nash, és elnyomott egy ásítást, miközben újabb tűzharc tört ki a képernyőn.

A tekintetem a lábtartóra tett laptopra siklott. Sloane bejárati ajtaja nyitva volt, és öt kabátba bújt felnőtt indult meg lábujjhegyen lefelé a veranda lépcsőjén.

A legkisebb alak vonta magára a figyelmemet. Ahogy mindig.

– A feleségem ragaszkodik hozzá, hogy lefekvéshez készülődnek – szólalt meg Knox, ahogy felemelte a telefonját.

– A feleséged és a menyasszonyom gyönyörű hazugok – vágta rá Nash, és felállt, hogy kinyújtózzon.

A kutyák felemelték a fejüket a kanapén, érzékelve a körülöttük lévő aktivitást.

– Éjjel tizenegy óra van, és szakad a hó. Mekkora bajba kerülhetnek? – kérdeztem.

– Simán kinézem belőlük, hogy betörnek egy atomreaktorba – motyogta Knox, miközben elindult az előszoba felé.

Nash követte.

– Mellettük sosem unatkozom – jegyezte meg szeretetteljes hangon.

Figyeltem, ahogy az otthonomban járkálnak. Végül felsóhajtottam, és megdörzsöltem a combomat. Waylon az egyik hosszú, lompos füle alól nézett rám, és szomorú barna szemével könyörgött, hogy maradjak a kanapén, nehogy ki kelljen mennie.

– Bocs, Waylon – mondtam a kutyának, és elindultam a Morgan testvérek után.

– Csatlakozol hozzánk a nőszelídítésben? – kérdezte Nash, miközben felhúzta a csizmáját.

– Túlerőben vannak – mutattam rá. – A mosókonyhában van a cuccom. Kint találkozunk.

– Várjunk csak – jegyezte meg Knox. Kikukucskált az ablakon. – Az autóm mögött vannak. Nem látom, mit csinálnak.

– Nekem úgy tűnik, hogy csapdába akarnak csalni – mondta Nash, és felvette a kabátját.

A nappaliból morgás, puffanás, majd egy kisebb puffanás hallatszott. Mindkét kutya utánunk jött. Waylon dühösnek tűnt, amiért félbeszakadt a szundikálása, Piper pedig izgatottnak látszott, hogy részt vehet a férfias tanácskozáson.

– Csapdába? – ismételtem meg.

– Lehet, hogy a legutóbbi hóviharban elbújtam a veranda tetején, gyúrtam egy rakás hógolyót, aztán lerohantam Naomit és Wayt, amikor hazajöttek a plázából – mondta Knox.

A szerelem idiótává változtatja a férfiakat.

Knox kezében felvillant a telefon képernyője. A szemét forgatva mutatta meg nekünk a készüléket.

Naomi: Épp most láttunk egy medvét odakint! Lucian háza felé futott! Látjátok?

– Egyértelműen csapda – mondta Nash, és a fejére húzta a knockemouti rendőrség kötött sapkáját.

– Nem hiszem el, hogy Jer odakint van velük. Pedig állítólag az én barátom. – Knox hősiesen felsóhajtott. – Azt hiszem, egyedül kell szembenéznem a kivégzőosztaggal.

– Nem nézhetem tétlenül, ahogy lerohannak – jelentette ki Nash, és vállon veregette a bátyját. – Nem akarom a következő héten végig a nyafogásodat hallgatni, hogy lefagyott a hülye pofád.

Nekem viszont nem okoz gondot végignézni, ahogy három bosszúszomjas nő… meg Stef és Jeremiah hóval tömi Knoxot. De biztos, hogy az első sorból fogom figyelni őket.

– Menjünk ki a garázsnál – ajánlottam fel.

Knox felderült.

– Úgy a hátukba kerülhetünk. Ebből majd tanulnak!

A kutyákkal a sarkunkban a mosókonyhába mentünk, ahol én is felöltöztem.

A garázsban Knox a kesztyűmre nézett, és felhorkant.

– Nem hiszem el, hogy kibaszott dizájnerkesztyűben fogsz hógolyózni.

Lehúztam az egyiket, és arcon csaptam vele. A csípő érzést valószínűleg teljesen elnyelte a sűrű szakálla.

– Ne akard, hogy kihívjalak egy párbajra. Ügyesebben dobok, mint te – figyelmeztettem.

– Bár élvezem, amikor valaki pofon vágja a bátyámat, de ha nem megyünk ki hamarosan, megpróbálják majd ellopni a kocsidat, hogy fánkokat rajzoljanak vele az úton – közölte Nash az ajtó felé mutatva.

– Jogos. Ismertetem a tervet – mondta Knox. – Kimegyünk, egy perc alatt felállítjuk az arzenálunkat, aztán támadunk.

– Jól hangzik – értett egyet Nash kissé túlságosan is beleegyezőn.

Azonnal gyanút fogtam. A Morgan testvérek szeretete és hűsége mélyen gyökerezett, de most úgy viselkedtek, mint a sok cukortól megkergült gyerekek, amikor az ember nem figyelt oda rájuk.

Knox intett, hogy maradjunk csendben, aztán kinyitotta az oldalajtót. Amikor kikukucskált, Nash felém fordult, és végighúzta az ujját a torka előtt. Aztán eljátszotta, hogy hógolyót készít, és fejbe vágja vele a bátyját.

Mindkét hüvelykujjam felemeltem.

– Látsz valamit? – suttogta Nash Knoxnak.

– Sötét van, és szakad a hó, a kurva életbe. Csak egy rakás fehér szart látok – vicsorogta Knox.

– Nézz körül jobban – tanácsolta Nash, mielőtt benyúlt a zsebébe, előkapta a telefonját, és üzenetet írt valakinek. Feltehetően a menyasszonyának. Utána vigyorogva tette el a mobilt. – Induljunk – mondta.

– Én vezetem a sort – jelentette ki Knox.

– Akkor vonszold ki a segged az ajtón, hogy legalább elkezdhessük a hógolyókészítést, te barom – vágta rá az öccse, és kilökte az ajtón.

Követtem őket a fehér éjszakába. Tizenöt centi hó borította a tájat, de nem tompította el a ház felől érkező vihogást.

Waylon és Piper kitrappoltak az udvarra. A basset hound a földhöz nyomta az orrát, és azonnal utat vágott a hóban a kerítéshez, ami elválasztotta a telkemet Sloane-étól. Felemelte a lábát, és majdnem lepisilte a kíváncsi Pipert, amikor az követte.

Knox letérdelt a hóba, és villámgyorsan elkezdte készíteni a hógolyókat.

– Csak annyit csináljatok, amennyit elbírtok – sziszegte.

Nash követte a példáját.

Én azonban háborúba indultam, ezért a maroknyi szánalmas hógolyónál többel készültem. Visszamentem a garázsba, és lekaptam a polcról egy sárga műanyag vödröt. Odakint végighúztam a földön, és egyetlen mozdulattal megtöltöttem.

– Waylon, gyere ide – parancsolta Knox.

A kutya pofája csupa hó volt, és őrület csillogott a tekintetében.

Knox a keze közé fogta a kopó fejét.

– Hozd ide anyut!

Waylon tüsszentett egyet, és hallottuk, hogy a kuncogás hirtelen abbamaradt.

– Egészségedre! – suttogta színpadiasan Jeremiah.

– Nem én tüsszentettem – felelte Naomi. – De azért köszönöm.

– Srácok, fogjátok be, különben meghallanak minket – sziszegte még hangosabban Lina.

– Menj, Waylon – suttogta Knox, és a ház bejárata felé lökte a kutyáját. – Keresd meg anyut!

Nash lenézett Piperre, aki a csizmája orrán állt, és úgy nézett ki, mintha azt remélné, hogy valaki felkapja, és megmenti a hótól.

– Hallottad a nagybátyádat. Menj, keresd meg anyut!

A két kutya elkezdett szaladni a hóban, és lelkesen ugatva rohantak a ház elé.

– Menjünk – mondta Knox komoran.

– A túloldalon találkozunk – ígértem.

Knox megkerülte a ház sarkát, és már azelőtt megrohamozták hógolyóval, hogy eldobta volna a sajátját.

A nők hisztérikusan nevettek, miközben Nash buzgón hajigálta az arzenálját Knox hátára, különös figyelmet fordítva a fejére és a seggére.

Odasétáltam Knoxhoz, a feje fölé tartottam a vödröt, és ráöntöttem.

Naomi Knox autójának platóján állt, és a lábánál több tucat hógolyó volt felhalmozva. Jeremiah a telefonjával dokumentálta a pillanatot, miközben Stef mellette állt, kezében a legnagyobb margaritával, amit valaha láttam. Sloane és Lina a hóban összegabalyodva feküdtek, és hangosan nevettek, ahogy mindkét kutya vidáman nyalogatta az arcukat.