S.J. Tilly

DOM

SZÖVETSÉG

HARMADIK KÖNYV

Kossuth Kiadó

Tartalom

prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5 fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

58. fejezet

59. fejezet

60. fejezet

61. fejezet

62. fejezet

63. fejezet

64. fejezet

65. fejezet

66. fejezet

67. fejezet

68. fejezet

69. fejezet

70. fejezet

71. fejezet

72. fejezet

73. fejezet

74. fejezet

75. fejezet

76. fejezet

77. fejezet

78. fejezet

79. fejezet

80. fejezet

81. fejezet

82. fejezet

83. fejezet

epilógus

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Kedves Olvasó!

Ez a könyv egy felnőtteknek szóló sötét maffiarománc. Szemléletesen ábrázolják benne az erőszakot, a halált és az emberrablást. Szintén tartalmaz leírásokat múltbeli érzelmi traumákról és fizikai bántalmazásokról. Előfordulnak megkérdőjelezhető konszenzuson alapuló szexuális tartalmak és szélsőséges zaklatási esetek. Valamint adott egy férfi, aki alapvetően egy két lábon járó red flag. Kérlek, hogy eme információk birtokában és óvatosan haladj tovább!

A rokonságba beleszületünk.
A családot mi választjuk magunknak.

PROLÓGUS

Val (9 éves)

Furcsa, milyen nagy zajt tud csapni ilyen sok ember anélkül, hogy beszélnének.

Cipősarkak kopognak a padlón. Suttogva kérnek elnézést. Szoknyák anyaga suhog.

Az ujjaim a fekete szoknyámba gabalyodnak.

Anya azt mondta, hogy újonnan vette, de tudom, hogy nem így van. Olyan a szaga, mint a boltnak, ami tele van más emberek régi holmijaival. De jó sokáig ráztam. És szerintem kijött belőle a szag. Nagyjából.

Szorosabban markolom az anyagot.

A legtöbben körülöttem felnőttek, és tudom, hogy másképp öltöznek, mint a gyerekek, de mégis… ide nem illőnek érzem magam. Mintha nem tartoznék ide. De ez butaság, mert…

– Valentine! – sziszeg anya.

Lepillantok, és rájövök, hogy véletlenül felhúztam a térdemről a szoknyámat. Még azelőtt, hogy meglátnám, megérzem a mozdulatát, és sikerül időben elhúznom a karomat, hogy elkerüljem a csípést.

Nem merek felnézni rá. Tudom, hogy összehúzott szemmel figyel, mint mindig. Ezért gyorsan visszasimítom a helyére a szoknyámat, kihúzom magam, és az ölembe teszem a kezemet.

A templom padja kemény a fenekem alatt, és le kell küzdenem a késztetést, hogy mocorogjak.

Először vagyok temetésen.

A templom hatalmas. Sokkal nagyobb, mint bármilyen épület, ahol eddig jártam. És pont úgy néz ki, mint a filmekben. A plafon szörnyen magasan van, és színesek az ablakok. A feketébe öltözött emberek fojtottan beszélgetnek. Előkelő virágkoszorúk állnak a fényes koporsó két oldalán. Előtte hatalmas portré van kiállítva apáról, aranykeretbe foglalva.

Elég idős vagyok hozzá, hogy értsem, mi történik, mi az a halál. Minden olyan, mint ahogy képzeltem. Csak nem tudom, hogy anyával miért hátul ülünk. Nem elöl kéne lennünk? Az első sorban? Nem ott kéne a családnak ülnie? Annak ellenére, hogy apa nem élt velünk – mivel elfoglalt üzletember volt –, még mindig egy család vagyunk. Mindig azt mondta nekem, hogy egy család vagyunk.

Összeszorul a torkom, elkapom a tekintetemet apa mosolygó arcáról, és a kezemre nézek. Az ízületeim kifehérednek, ahogy összepréselem az ujjaimat.

Meg akarom kérdezni anyától, hogy előrébb mehetünk-e pár sorral, de azok a helyek már mind foglaltak. És mostanában extrautálatos volt, így rossz ötletnek tűnik kérdezősködni.

Emlékszem, az egyik tanárunk azt mondta, mindenki máshogy birkózik meg az érzéseivel. De nem tudom, hogy anya szomorú-e apa miatt, mert egyáltalán nem sírt.

Én viszont igen.

Hiányzik. Hónapok óta nem láttam. És legutóbb…

Ahogy rá gondolok, valami összefacsarodik a mellkasomban.

Legutoljára, amikor anya még aludt, készített nekem mogyoróvajas szendvicset reggelire. Finom volt. Magának is csinált egyet, és leült velem a gyerekasztalhoz. Amikor már megettük a felét, megkérdeztem tőle, hozzá költözhetek-e.

Anya mérges lett volna, ha hallja, mit kérdezek, így suttogtam.

Minden bátorságomat össze kellett szednem. De apa szeretett. Mindig azt mondta.

Viszont amikor ezt szóba hoztam, eltűnt a mosoly az arcáról.

Úgy nézett rám, hogy belesajdult a szívem. Közelebb csúsztam hozzá a székemmel, és még halkabban csak ennyit mondtam:

– Kérlek!

Halk nyöszörgés ragad a mellkasomban, amikor eszembe jut, hogyan rázta a fejét.

Annyira szerettem volna, ha igent mond…

Biztos voltam benne, hogy ha alkalmam lenne feltenni a kérdést, beleegyezne.

Hisz azt mondta, hogy szeret.

De nem egyezett bele.

Csak rázta a fejét.

Újra könnyek gyűlnek a szemembe, és igyekszem kipislogni őket, ezért nem veszem észre a csípést, amint a karom hátsó, puha részét támadja.

Megugrom, keményen összeszorítom a szám, és csapdába ejtem a kiáltásom, ami ki akar belőlem szökni.

Akarattal elnyomom a szúró fájdalmat, majd előreszegezem a tekintetemet, apa fényképére.

Ugyanolyan színű a hajunk. Az övé őszes, de mindig azt mondta, hogy fiatalabb korában pont olyan volt, mint az enyém. Különféle barna árnyalatok. Dús és egyenes. Egy középiskolás képet is mutatott magáról. Még nem vagyok annyi idős, de igazat mondott. Ugyanolyan a hajunk.

Azon gondolkodom, megtarthatom-e azt a nagy fotót. Tudom, hogy csak a temetés miatt ekkora, de a keret nagyon szép, és szeretném hazavinni.

A templom ajtaja hangosan döndül mögöttünk, ahogy valaki becsukja, és egy hosszú köpenybe öltözött férfi sétál a terem elejére.

Nyelek egyet.

Anya elmagyarázta, hogy apa szíve megállt. Hogy szinte azonnal vége lett, az egyik pillanatban még élt, a másikban pedig halott volt. De nem tudom eldönteni, hogy ez jó vagy rossz. Tényleg jobb, hogy csak úgy elment? Boldog vagyok, hogy nem fájt neki. Azt nem akarnám. De nem lett volna jobb, ha tudja? Lehet, ha tudta volna, még egyszer utoljára hazajött volna. Lehet, hogy megengedte volna, hogy csak egy kis ideig vele éljek.

A köpenyt viselő férfi int, és beszélni kezd. Biztos mikrofon van rajta, mivel hangosan visszhangoznak a szavai. Örülök neki, mert messze vagyunk, de hallani szeretném.

Mindenkit üdvözöl, és valamilyen hazahívásról kezd beszélni. Nem igazán értek mindent, de valamit tévesen mond.

– Túlélte felesége, Barbara, és két gyermeke, King és Aspen. – A hangja megtölti a templomot, ahogy az első sorban ülő három ember felé int.

Ez tévedés!

Apa nem…

Mi vagyunk a családja.

Én vagyok a gyereke.

Felnézek anyára, de egyenesen előre mered, és ráng az állkapcsa, ahogy összeszorítja a fogait.

A termet továbbra is betölti a férfi beszéde, de már nem hallom.

Még jobban kihúzom magam, nyújtogatom a nyakam, próbálom megpillantani az embereket, akikről a férfi beszél.

Téved!

De ekkor meglátom. Meglátom az első sorban ülő férfi fejét hátulról. Magasabb, mint a körülötte lévő emberek, és a haja pontosan ugyanolyan színű, mint az enyém.

Ugyanolyan, mint apáé.

Hogyan…?

Előrehajolok, próbálom megpillantani a másikat, a lányt, de anyám a lábamra teszi a kezét. Az ujjbegye a combomba váj, egy néma és fájdalmas üzenettel, hogy maradjak nyugton.

Feleség? Apának volt felesége?

Ez mit jelent?

Megkockáztatom, hogy felnézzek anyára. Kihívóan bámul, nehogy csak egy hangot is merészeljek kiadni.

Nem teszem.

Nem mondok semmit.

Átölelem magam, és próbálom a testemben tartani a szívemet.

Mi történik?

Előrenézek, de az agyam máshol jár. A kifejezés apa arcán, amikor megkérdeztem, lakhatok-e nála. Ahogy megrázta a fejét. És csak pár havonta látogatott meg.

Pislogok, és végre felfogom, mennyi ember van körülöttünk.

Itt élt.

Az apám biztos itt lakott a városban.

Csupán húsz percbe telt a kocsiút idáig.

Egész idő alatt ilyen közel volt.

Ilyen közel volt, és csak pár havonta látogatott meg.

A torkom összeszorul.

Mindig az ő kis Valentine-jának hívott. A tökéletes kislányának. Azt mondta, hogy szeret.

És én is annyira szerettem.

De hazudott nekem.

Becsapott.

Könnyek csorognak végig az arcomon. Nem tudom, hogy apáért vagy magamért sírok.

Miért hazudott nekem?

Anya is hazudott. De ez a gondolat, ahogy jön, úgy el is száll, alig hagy nyomot.

Mindig hazug és gonosz volt. Akkor volt a legkedvesebb, amikor apa átjött. Csakhogy már nem fog átjönni. Soha többé. A felsőm ujjával megtörlöm az orromat.

Nyugodtan megcsíphet érte anya. Nincs nálam zsepi.

Az elöl álló férfi mond valamit, és mindenki feláll.

Ezt is láttam a filmekben.

Felállok, leülök, letérdelek, és csendben hallgatom, ahogy mindenki fejből kántál valamit, amit nem ismerek. Mindvégig könnyek csorognak az arcomon.

Ma reggel megkérdeztem anyát, használhatom-e a sminkjét. Felcsattant, és nemet mondott.

A lehető legjobban akartam kinézni apának, de már örülök, hogy nem engedte. Elmaszatoltam volna. Legalább így, a fekete felsőm hosszú ujja – ami túl rövid, mert idén is nőttem öt centit – csak nyirkos, nem sminkfoltos.

Még egyszer felállunk, majd a köpenyes férfi azt mondja, menjünk, Istennel a szívünkben, és ha az arcom nem zsibbadna annyira, fintorognék.

Nem azt mondta korábban, hogy apa már Istennel van? Ezért, ha azt mondja, hogy menjünk Istennel a szívünkben, nem olyan, mintha azt mondaná, haljunk meg?

Az élesen oldalamba nyomódó ujjtól feleszmélek, és látom, mindenki elindult, így a folyosó felé fordulok azt várva, hogy mi is indulhassunk.

Először az első sorban ülők mennek, és összeszorul a torkom, ahogy a nő, akinek fekete fátyol takarja a haját, végigsétál a folyosón a nagy ajtók irányába, amelyeket kinyitottak.

Ő biztos apa felesége.

Pár másodperccel azután, hogy ezt gondolom, rám kapja a tekintetét.

Hátralépek. Felismerem az arckifejezését. Otthon már láttam.

Utál.

Egy lány – vagy inkább nő – halad mögötte. Nem tudom, hány éves, de ránézésre a szomszédommal lehet egykorú, aki pár éve fejezte be a középiskolát. A lány – Aspennek hívta a férfi? – feszes kontyba fogta dús, barna haját.

Nem néz rám. Lehet, nem tudja, hogy itt vagyok.

De azt hiszem…

Azt hiszem, hogy ő a nővérem.

Van egy nővérem.

Amikor mellém ér, felém pillant. Vagy fölém? Az anyámra? Bárkire is néz, ugyanolyan kifejezés van az arcán, mint az anyjának.

A másik gyereke következik. De nem merek már úgy gondolni a fiúra, mint a bátyámra. Lesütöm a tekintetemet, mielőtt rám nézhetne. Nem hiszem, hogy kibírnám. Nem hiszem, hogy el tudnék viselni még egy embert, aki undorodva néz rám.

Az apám hazug.

Az anyám is hazug.

Azt hiszem, van két testvérem. De utálnak.

Nem akarom, hogy utáljanak.

Csak azt akarom, hogy szeressenek.

1. FEJEZET

Val

A papírzacskót piszkálom, amikor egy kemény test oldalról nekem ütközik.

– Vigyázz! – kiált egy mély hang a fülem mellett.

A lábammal próbálom csillapítani a becsapódás erejét, de ahogy elvesztem az egyensúlyomat, kicsúszik a kezemből a süti, és a földön landol. Ugyanekkor a bal vállamat húzó súly lezuhan, azzal minden reményem elszáll, hogy nem esem a földre.

Kínos nyikkanás tör fel belőlem, és kitárom a karomat, ahogy kétségbeesetten próbálok talpon maradni.

Bárcsak lehunyhatnám a szememet, de nyitva marad, és nézem a sok embert, akik engem bámulnak abban reménykedve, hogy az ügyetlen lány elhasal a reptéri terminálban.

De nem esek el.

Egy elképesztően erős kar fonódik a derekam köré, és a kőkemény testéhez húz.

– Foglak. – Ugyanaz a férfias hang beszél a fülembe, mint korábban, de ezúttal halkan. Suttogva. Morogva. Valahogyan.

Leengedem a karomat, és kényszerítem a testem, hogy ellazuljon. Többé nem kell megfeszülve várnom a becsapódásra.

– Köszönöm! – súgom, majd észreveszem, hogy nagy kezét a hasamra tette.

Egy idegen a hasamat fogja. A puha, löttyös hasamat.

Csak remélni tudom, hogy a pasi nem olyan vonzó, mint amilyennek hangzik.

– Ne köszönd, angyalom. – A keze a hasamról a derekamra siklik, és kilép mögülem, hogy mellém kerüljön. – Ha az a seggfej nem jött volna nekem, akkor nem löktelek volna el.

– Semmi gond. Én… – Többet is szeretnék mondani, de amikor felnézek a mellettem álló férfira, elfelejtem, hogyan kell beszélni.

Szentséges dugj velem tekintet!

Pislogok.

Visszaszívom. Szentséges dugj velem minden.

Az áthatóan kék szeme csak a kezdet.

Az öltönyös férfi rövidre vágott hajjal, hasonlóan rövidre vágott szakállal, és olyan széles vállal, hogy ráülhetnék, úgy mosolyog rám, mintha tényleg örülne annak, hogy belém ütközött.

Mozog az ajka.

Egy árnyalattal sötétebb, mint a napbarnított bőre.

Mozgott az ajka.

– Tessék? – Elpirulok, ahogy beismerem, nem hallottam, pedig szemtől szemben állunk.

Szélesebben mosolyog.

– Megsérültél?

Az agyam egyszerűen kisül, mert a képzeletem szárnyra kel, és látom, ahogy felteszi ugyanezt a kérdést, miközben mindketten izzadtak és meztelenek vagyunk – az ágyban.

– Nem – krákogom. Jézusom, Val! Szedd össze magad! – Te megsérültél?

Te megsérültél?

Legszívesebben befognám a számat. Vagy a legközelebbi pad alá másznék, és úgy tennék, mintha meghaltam volna.

A férfi elvigyorodik.

– Egy ilyen kis teremtmény, mint te, még akkor sem tudna sérülést okozni rajtam, ha akarna.

Kis?

Meleg van idebent?

Nagyon meleg van idebent.

A hátamra nehezedő nyomás megmozdul, és rájövök, hogy nagy tenyerével még mindig tart.

Lejjebb hajol.

Meg fog csókolni?

Elkezdem lehunyni a szemem, majd felpattan.

Nem fog megcsókolni. Ez nem egy romantikus film. Vagy pornó.

Tovább hajol, és a tekintetem a földre siklik.

Ó, igaz, a hátizsákom.

És a sütim.

Az arcom még jobban felmelegszik.

Az agyam nem tudja, mit akar.

Elpirulok a közelségétől. Zavarba jövök attól, hogy kicsinek hív. Feszélyez, ahogy a hasamhoz ér. Kövérnek érezem magam attól, hogy rajtakapott sütievés közben. És felforr tőle a vérem.

A keze, ami a hátamon pihen, végigsimít a fenekemen, miközben leguggol mellettem.

És ez a véletlen érintés elég hozzá, hogy még jobban felpezsdítse a véremet.

Már rég volt, hogy egy óvatlan érintés a fenekemen elég lett volna ahhoz, hogy megfeszüljön minden izmom.

Erővel kiszakadok a transzból, és leguggolok mellé.

– Majd én – mondom, de nem nyúlok a táska felé. Lefoglal, hogy a tetovált ujjait bámuljam.

Tetovált. Ujjak.

Majdnem nyüszítek. De hála az égnek, visszafogom magam. Akkora szégyenből nem tudnék felépülni.

Imádom a tetoválásokat. Van benne valami… dögös. És bátor.

Én is mindig akartam egyet, de túlságosan nyuszi voltam ahhoz, hogy csináltassak. Féltem, hogy túl nagy fájdalommal járna, és végigsírnám. Vagy még rosszabb, hogy két perc múlva kimenteném magam, és félkész maradna.

De ez a férfi…

Összeszorítom az ajkam, és figyelem, ahogy felveszi a kettétört csokidarabos kekszet, majd a darabokat az apró, barna papírzacskóba ejti, amiben adták. Egyszerűen nem bírom megállni, hogy bámuljam.

Az egész keze ki van tetoválva. Az ujjai, a kézfeje, minden része. És amikor a szalvétáért nyúl, amit szintén elejtettem, az ingujja felcsúszik, alatta pedig még több tetoválás tűnik fel.

Megbillenek.

– Óvatosan, pöttöm! – A szabad kezével elkapja a könyökömet.

A csupasz bőrömön lévő ujjai valahogy a valóságban tartanak, de a második becenév újra fejbe kólint.

Nem kerülte el a figyelmemet, hogy korábban angyalomnak hívott. Csak nem tudtam feldolgozni.

Soha senki nem hívott máshogy, mint Valnak. Még a teljes nevemet sem használja senki.

– Jól vagy? – A férfi hangja lágyan hangzik. Nem annyira lenyűgözött, inkább aggodalmas.

Mindez túl sok.

Egymás mellett guggolva már kisebb köztünk a magasságkülönbség. De még így is magasabb nálam. Szélesebb. Nagyobb. El kell szöknöm. Ha még egy pillanatig a közelében maradok, pocsolyává olvadok. És azt senki nem akarja látni.

– Kö… köszönöm! – A táskám felé nyúlok, de megelőz. A pántba akasztja a sütit tartó kezének kisujját, és könnyedén felemeli.

– Szívesen. – A tekintete a csupasz térdemre villan, és lejjebb húzom a szoknyám alját, hogy eltakarjam a felfedett bőrt.

Megköszörüli a torkát. Nem kéne ilyen szexinek lennie, de az.

Csábító, hogy kivillantsam a térdem, de a férfi feláll. És a könyökömet markoló kezével felhúz.

– Mennyi időd van a repülőútig?

– Ööö…, azt hiszem, harminc perc múlva megnyitják a kaput.

Lejjebb hajtja a fejét.

– Tökéletes. Az enyémet is.

– Tökéletes? – kérdezem, miközben magával húz, és a keze visszacsúszik a derekamra.

– Tartozom egy sütivel és egy hátizsákkal. Harminc perc pont elég lesz. – Olyan mély és dörmögő a hangja, hogy elvonja a figyelmemet a szavairól.

– Hátizsák? – ismétlem, és hagyom, hogy végigvezessen a repülőtér folyosóján.

Már hozzászoktam a magas férfiakhoz. A féltestvérem, King szinte egy óriás, de legfeljebb két centivel magasabb ennél a férfinál. Viszont a sokkal hosszabb lába ellenére az én tempómban sétál.

Ez csodás, hisz nem kell kocognom, hogy tartsam vele az iramot. De azt kívánom, bárcsak magamon hagytam volna a cuki, telitalpú magas sarkút, mielőtt átmentem a biztonsági ellenőrzésen, ahol átvettem egy teniszcipőt. Ahogy lepillantok, megállapítom, hogy a cipője illik a drága szerkójához. Ami azt jelenti, hogy ő nem teniszcipőben van.

– A háború áldozata lett – válaszol a kérdésre, amit már elfelejtettem, és maga előtt tartja a hátizsákomat.

Elkerekedik a szám, és már látom, miért esett le a vállamról. A belevarrt csat alatt a vastag pánt elszakadt.

Kifújom a levegőt.

– Már számítottam rá.

– Számítottál rá, hogy egy kétbalkezes fajankó neked ütközik, és tönkreteszi a cuccodat?

Felpillantok rá, és ő is engem néz. Az arcom még mindig ég az első alkalomtól, amikor összeakadt a pillantásunk, így nem aggódom, hogy mennyivel lehet most pirosabb.

– Egy örökkévalóság óta megvan az a táska. Már számítottam rá, hogy tönkremegy.

– Hmm. – Bólint, majd jobbra húz. – Nos, mivel én vagyok a kárért felelős fél, így ragaszkodom hozzá, hogy újat vegyek.

Elolvasom a bolt nevét, ahova be akar csalni, és behúzom a kéziféket.

– Nem.

– De igen.

– Ez a hely túl drága – próbálom mondani, de nem enged el, maga előtt tol.

Még az árakra sem nézek, mégis tudom, hogy egy ilyen helyen a hátizsák tízszer annyiba kerül, mint amennyit a régi ért.

Csatát vesztve belépek a boltba, és nem lep meg, hogy rajtunk kívül nincsenek vevők. Mivel senki nem hajlandó ilyen nevetségesen magas összeget adni egy szimpla hátizsákért.

– Jó napot! – köszönt minket a pult mögött álló hölgy. – Segíthetek valamiben?

– Nem – mondom, ahogy a mellettem álló férfi felemeli a viseltes táskámat.

– Szükségünk lenne egy új hátizsákra. Ha lehet, ugyanebben a méretben. Lehetőleg erősített vállpánttal.

Az utolsó mondatnál lenéz rám.

Elfojtom a mosolyom, és élvezem, ahogy incselkedik.

– Nem hagyhatom, hogy ezt tedd.

– De megtehetem, és meg is fogom, angyalom.

Pislogva nézek rá.

Dús hajam kicsit a vállam alá ér, amit egyszerű lófarokba fogtam. A sminkem valószínűleg már félig leolvadt az arcomról. Az élénksárga, megkötős ruhám mély nyakvonala illetlenül sokat mutat a dekoltázsomból.

Semmi angyali nincs a megjelenésemben.

A hallgatásomat beleegyezésnek véve elfordul a fal felé, amerre az eladó mutatott.

– Milyen színben? – kérdezi a férfi, és felemeli a táskámat, hogy mutassa, nincs ugyanolyan árnyalatú zöldben.

Felsóhajtok.

– Jó lesz a fekete.

– Arany vagy ezüst? – kérdezi a fém díszítés színét, de én arra figyelek, hogy már nincs nála a sütim.

Kidobta? Hogy csinálta anélkül, hogy észrevettem volna?

– Arany – válaszolja meg a saját kérdését, és felsimít a hátamon.

Végigsimít a nyakam köré csatolt vékony aranyláncon és az apró szív medálon, ami róla függ.

Libabőr borítja be a karomat. És még rosszabb lesz, amikor feljebb csúszik a keze, és a hüvelykujjával megsimítja a szív alakú fülbevalómat.

Amikor úgy érzem, fél percre vagyok egy szívrohamtól, leveszi rólam a tetovált kezét.

Nem kérdez többet, nem egyeztet velem. Felemeli a csillogó, arany díszítéssel ellátott fekete táskát, és a kasszához viszi.

Elfogadva a veszteségemet, és azt, hogy meg fogja nekem venni, utánaszaladok.

Ha ki tudom venni a kártyámat a szakadt táskámból, lehet, hogy gyorsan hozzá tudom érinteni a terminálhoz, és kifizetem az istentelen összeget, mielőtt ő megtehetné.

Nem engedhetem, hogy egy idegen fizessen helyettem.

Mire utolérem, már a kasszánál van. Mintha tudná, mit tervezek, amikor az elülső, cipzáras rész felé nyúlok, amiben a pénztárcám lapul, a mellkasához öleli a táskát.