A mű eredeti címe: COMMITTED

Copyright © 2010, Elizabeth Gilbert

All rights reserved

Hűség © Partvonal Könyvkiadó, 2017, 2026

Fordítás © Szűr-Szabó Katalin, 2010, 2026

Fordította

Szűr-Szabó Katalin

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2017, 2026

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Nánási László

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit, Kütsön Nikolett

Borító: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Dubecz Adrienn

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-609-226-9

A házasságnál nincs kockázatosabb vállalkozás.

De egy boldog házasságnál sincs nagyobb boldogság.

BENJAMIN DISRAELI, 1870

Részlet Disraeli gratulálóleveléből,

amit eljegyzése alkalmából Viktória királynő lányának, Louise-nak küldött.

Levél az olvasónak

Néhány éve írtam az Ízek, imák, szerelmek című könyvemet, amelyben elmeséltem a szörnyű válásom után tett magányos világ körüli utamat. A harmincas éveim elején jártam, és ez a könyv indított el írói pályámon. Az Ízek, imák, szerelmek előtt irodalmi körökben úgy ismertek – már ha egyáltalán ismertek –, mint aki túlnyomórészt férfiaknak és férfiakról ír. Éveken át újságíróként dolgoztam olyan, férfiakra összpontosító lapoknál, mint a GQ meg a Spin, és a hasábjaikon minden lehetséges szemszögből igyekeztem feltárni a férfiasságot. Hasonlóképpen az első három – szép- és tényirodalmi – könyvem hősei is szupermacsók voltak: cowboyok, rákhalászok, vadászok, teherautó-sofőrök, kamionsofőrök, favágók...

Akkoriban gyakran hallottam, hogy úgy írok, mint egy férfi. Most már abban sem vagyok biztos, mit is jelent „férfiasan írni”, de abban igenis hiszek, hogy általában bóknak szánják. Egy GQ-cikk kedvéért odáig is elmentem, hogy egy hétig férfinak maszkíroztam magam. Rövidre nyírattam a hajamat, lekötöttem a mellemet, madáreleséggel töltött óvszert gyömöszöltem a nadrágomba, és az alsó ajkam meg az állam közé kis szőrzetet ragasztottam; mindezt azért, hogy a férfiasság vonzó titkait magamévá tegyem és megértsem.

Itt tenném hozzá, hogy a férfiakhoz való kötődés kihatott a magánéletemre is. És gyakran okozott komplikációkat.

Jobban mondva, folyton komplikációkat okozott.

Szerelmi kapcsolataim és hivatásbeli rögeszméim következtében annyira elmerültem a férfiasság témájában, hogy soha, egyetlen pillanatig sem tűnődtem el a nőiességen. És persze sosem vettem fontolóra a saját nőiességemet sem. Ebből kifolyólag, valamint azért, mert általában hidegen hagyott a saját jólétem, sosem ismertem meg igazán önmagamat. Így amikor harmincévesen súlyos depresszióba estem, képtelen voltam felfogni vagy értelmesen kifejezésre juttatni, hogy mi zajlik bennem. Először a testem mondta fel a szolgálatot, aztán széthullott a házasságom, majd egy iszonyatos és rémítő időszak erejéig az elmém is cserbenhagyott. Ebben a helyzetben a férfias határozottság nem nyújtott vigaszt; ebből az érzelmi kuszaságból csak vakon tapogatódzva tudtam kikászálódni. Elváltan, megtört szívvel és magányosan magam mögött hagytam mindent, és egy évet utazgatással és önvizsgálattal töltöttem; olyan aprólékossággal vettem szemügyre magam, ahogy egykor a nehezen megrajzolható amerikai cowboyt.

Aztán – mivel író vagyok – könyvet írtam róla.

Majd – mivel az élet tele van különös fordulatokkal – a könyv bombasiker lett szerte a világon, és egyik napról a másikra humoros, könnyed, csajos írónőnek kiáltottak ki, mindazok után, hogy egy évtizeden át kizárólag férfiakról és a férfiasságról írtam. Nem vagyok egészen biztos a „humoros, könnyed, csajos” kifejezés jelentésében, bár úgy sejtem, nem bóknak szánják.

Mindenesetre örökösen arról faggatnak, tudtam-e előre, hogy így lesz. Szeretnék tudni, hogy az Ízek, imák, szerelmek írása közben megéreztem-e, milyen hatalmas sikere lesz. A válaszom: nem. Lehetetlen lett volna megérezni vagy megtervezni egy ilyen elsöprő reakciót. Ha megfordult is hasonló a fejemben, írás közben legfeljebb abban reménykedtem, hogy megbocsátják, amiért önéletrajzot írtam. Igaz, csak egy maroknyi olvasóm volt, és nekik mindig is tetszett a rendíthetetlen ifjú hölgy, aki kőkeményen realista történeteket ír férfias férfiakról, akik férfias dolgokat művelnek. Nem is sejtettem, hogy ugyanezek az olvasók élvezik majd egy pszicho-spirituális gyógyulást kereső, elvált asszony igencsak érzelmes, egyes szám első személyben előadott krónikáját. Reméltem, mégis lesznek annyira nagylelkűek, hogy megértik: személyes okokból muszáj volt megírnom azt a könyvet, talán mindenki túlteszi magát a dolgon, és másutt folytathatjuk.

Csakhogy nem ez történt.

(Előbb tisztázzunk még valamit: a kezükben tartott könyv sem egy kőkeményen realista történet férfias férfiakról, akik férfias dolgokat művelnek. Nehogy aztán azt mondják, nem szóltam előre!)

Manapság még egy kérdéssel ostromolnak: mennyiben változtatta meg az Ízek, imák, szerelmek az életemet. Nehéz rá válaszolni, mert az elképesztő siker túlszárnyalt minden elképzelést. Hadd éljek gyerekkoromból egy érzékletes párhuzammal: kicsi voltam még, amikor a szüleim egyszer elvittek a New York-i Természettudományi Múzeumba. Együtt álltunk az Óceánok Termében. Apám felmutatott a mennyezetre, a nagy kék bálna életnagyságú modelljére, ami a fejünk felett lógott. Megpróbálta megértetni velem e lény felfoghatatlan méreteit, én azonban nem láttam a bálnát. Jelzem, közvetlenül alatta álltam, és egyenesen felbámultam rá, mégis képtelen voltam felfogni: az agyam egyszerűen nem rendelkezett azzal a képességgel, hogy ilyen méretekkel tisztába jöjjön. Csak a kék mennyezetet láttam és mások arcán az ámulatot (kétségkívül valami érdekes lehet itt, gondoltam), de magát a bálnát nem fogtam fel.

Néha hasonlóképpen érzek az Ízek, imák, szerelmekkel kapcsolatban is. Volt, hogy a könyv olyan magasságokban szárnyalt, hogy józan ésszel már képtelen voltam felfogni a sikerét, ezért fel is hagytam vele, és mással kezdtem foglalkozni. A kertészkedés sokat segít; helyesebb megvilágításban látunk bármit, ha közben meztelen csigákat szedegetünk le a paradicsompalántákról.

Egy ilyen jelenség után komoly fejtörést okozott, hogy miként tudok valaha is elfogulatlanul írni. Nem a hamis nosztalgia hajtott az írói ismeretlenség felé, de régebben mindig abban a hitben írtam a könyveimet, hogy nagyon kevesen olvassák majd őket. E tudat természetesen többnyire lehangoló volt. Ugyanakkor egy igen lényeges szempontból meg is nyugtatott: ha ilyen szörnyen megalázom magam, legalább kevés tanú előtt teszem. A kérdés azonban így vagy úgy most már elméleti volt, hiszen egyszerre olvasók milliói várták a következő könyvemet. Hogy az ördögbe ír valaki olyan könyvet, ami millióknak tetszik? Nem akartam felháborítóan a kedvükben járni, de nem is szerettem volna kapásból pofára ejteni azt a sok okos, szenvedélyes, túlnyomórészt női olvasót azok után, amin együtt átmentünk.

A folytatás mikéntjét illető bizonytalanság ellenére is továbbléptem. Egy év alatt megírtam ennek a könyvnek a teljes első változatát – ötszáz oldalt –, de a befejezés pillanatában már tudtam, hogy valami nem stimmel. A hangvétele nem emlékeztetett rám. És másra sem. A hang úgy szólt, mintha érthetetlenül bömbölne egy hangszóróból. Félretettem a kéziratot, és soha többé rá sem néztem, aztán visszaindultam a kertbe, újabb, tűnődéssel egybekötött ásásra, matatásra és elmélkedésre.

Itt szeretném tisztázni, hogy nem kifejezetten írói görcsről volt szó, amikor nem tudtam eldönteni, hogy írjak, vagy legalábbis akkor, amikor nem tudtam kitalálni, hogyan írjak természetesen. Az élet ezt leszámítva kellemes volt, és mivel hálás voltam elégedett magánéletemért és a szakmai sikerért, nem akartam a tanácstalanságomból vészhelyzetet dagasztani. A tanácstalanság azonban tagadhatatlanul jelen volt. Már az is felmerült bennem, hogy talán véget ért az írói karrierem. Nem tűnt olyan nagy csapásnak, ha valóban ez a sors akarata, de az igazat megvallva, egyelőre nem tudtam megállapítani, hogy így van-e. Csak azt akarom ezzel mondani, hogy sokkal több időt kellett töltenem a paradicsomágyások között, mielőtt a dilemmám végére tudtam járni.

Végül megvigasztalt a felismerés, hogy nem tudtam – nem tudok – olyan könyvet írni, ami több millió olvasót tölt el elégedettséggel. Szántszándékkal semmiképpen sem. Az a helyzet tudniillik, hogy nem tudom, hogy lehet kérésre közkedvelt sikerkönyvet írni. Ha tudnám, biztosíthatom önöket, hogy már régen azt írtam volna, mert időtlen idők óta könnyebbé és kényelmesebbé tette volna az életemet. De az írás nem így működik, mindenesetre a hozzám hasonlóknál nem. Csak olyan könyveket írunk, amiket muszáj megírnunk, vagy amilyet tudunk, aztán abban a tudatban kell elengednünk őket, hogy ami ezután történik, valahogy már nem a mi dolgunk.

Számtalan személyes oknál fogva ezek után a könyv, amit meg kellett írnom, pontosan ez a könyv volt: egy újabb memoár (külön társadalmi-történelmi pótkiegészítésekkel!) arról, hogyan próbáltam megbékélni a házasság kacifántos intézményével. A témát illetően sosem voltak kétségeim, csak éppen egy darabig nehézségeim támadtak, és nem találtam a megfelelő hangot. Végül aztán rájöttem, hogy egy módon írhatok ismét: ha – legalábbis a képzeletemben – jelentősen csökkentem azoknak a számát, akiknek a könyvemet szánom. Így hát elölről kezdtem. És a Hűség jelen változatát nem több milliónyi olvasónak írtam, hanem szám szerint pontosan huszonötnek: Maude-nak, Carole-nak, Catherine-nek, Ann-nek, Darcey-nak, Deborah-nak, Susannak, Sofie-nak, Creenek, Catnek, Bernadette-nek, Jennek, Janának, Sherylnek, Rayyának, Ivának, Ericának, Nichelle-nek, Sandynek, Anne-nek, Patriciának, Tarának, Laurának, Sarah-nak és Margaretnek.

A fenti huszonöt nő alkotja kicsi, de kritika szempontjából fontos barátnői, rokoni és szomszédi körömet. Korban a húszas éveik elejétől a kilencvenes éveik közepéig terjednek. Egyikük történetesen a nagymamám, a másik a mostohalányom, de köztük van a legrégebbi barátnőm meg a legújabb is. Az egyik újdonsült feleség, néhányan nemrégiben mentek újból férjhez, egy pedig kimondhatatlanul hálás, hogy sosem ment férjhez, egy harmadik most fejezte be egy másik nőhöz fűződő, csaknem egy évtizedes kapcsolatát. Heten közülük édesanyák, ketten (az írás pillanatában) várandósak, a többiek – különféle okoknál és velük kapcsolatos, széles skálán mozgó érzéseik miatt – gyermektelenek. Van köztük háztartásbeli, mások dolgoznak, páran pedig – áldja meg őket az Isten! – háztartásbeliek és dolgoznak is. A többség fehér bőrű, de akad köztük néhány fekete is, ketten közép-keletiek, egy skandináv, kettő ausztrál, egy pedig dél-amerikai, és van köztük egy louisianai francia is. Hárman mélyen vallásosak, ötöt maximálisan hidegen hagy az Istennel kapcsolatos bármilyen kérdés, sokan nem látnak tisztán spirituális téren, mások viszont az évek során megkötötték a maguk különegyezségét Istennel. Valamennyiüknek átlagon felüli a humorérzéke. És valamennyien – az életük egy pontján – átéltek egy szívet tépő veszteséget.

Sok éven át tea és pia mellett üldögéltem e drága lelkek mellett, és fennhangon tűnődtünk házasságról, bensőséges kapcsolatról, szexualitásról, válásról, hűségről, családról, felelősségről és személyes szabadságról. E könyvet a beszélgetéseinkből építettem fel. Miközben összefűztem e történet különböző lapjait, szó szerint hangosan beszélgettem a barátnőimmel, rokonaimmal és szomszédaimmal; válaszoltam olyan kérdésekre, amelyek néha évtizedekkel korábban hangzottak el, vagy új kérdéseket tettem fel. A könyvem sosem született volna meg e huszonöt, különleges nő befolyása nélkül, és mérhetetlenül hálás vagyok együttes jelenlétükért. Mint mindig, most is már abból rengeteget tanultam és nagy vigaszt merítettem, hogy egy szobában lehettem velük.

Elizabeth Gilbert

New Jersey, 2009

I

Házasság és meglepetés

A házasság a rendőrség által elismert barátság

ROBERT LOUIS STEVENSON

Egy nyári nap késő délutánján 2006-ban, Észak-Vietnamban egy falucskában voltam, a kormot okádó tűzhelyet ültem körül a helybeli asszonyokkal, akiknek nem beszéltem a nyelvét, ám ennek ellenére a házasságról próbáltam faggatni őket.

Akkoriban már hónapok óta utazgattam Délkelet-Ázsia-szerte egy férfival, aki hamarosan a férjem lett. Hagyományos terminológia szerint a „vőlegényemnek” kellett volna neveznem, de ez a szó egyikünknek sem volt ínyére, így nem használtuk. Valójában a házassághoz sem fűlt a fogunk. Nem terveztük, hogy összeházasodunk; egyikünk sem vágyott rá. A sors mégis beleszólt a terveinkbe, ezért is kóboroltunk össze-vissza Vietnam-, Thaiföld-, Laosz-, Kambodzsa- és Indonézia-szerte, miközben sietős, sőt kétségbeesett erőfeszítéseket tettünk, hogy visszatérjünk Amerikába és összekössük az életünket.

A kérdéses férfi akkor már több mint két éve a szeretőm, a szerelmesem volt; e könyv lapjain Felipének nevezem. Felipe egy kedves, gyengéd brazil úr volt, aki tizenhét évvel volt idősebb nálam, és akivel egy másik, előre kitervelt világ körüli utazás alkalmával ismerkedtem meg, amit néhány évvel korábban tettem, hogy összetört szívemet összefoltozzam. Az utazás végén ismerkedtem meg Felipével, aki évek óta csendesen, magányosan élt Bali szigetén, és saját összetört szívét ragasztgatta. A megismerkedést vonzalom, majd tétova udvarlás, végül – kölcsönös ámulatunkra – szerelem követte.

A házassággal szembeni ellenállásunknak tehát semmi köze nem volt a szerelem hiányához. Ellenkezőleg: Felipével fenntartás nélkül, őszintén szerettük egymást. Boldogan tettünk ígéretet, hogy örökre, hűségesen együtt maradunk. Bár négyszemközt, de már örök hűséget is esküdtünk egymásnak. A baj csak az volt, hogy mindketten szörnyű váláson voltunk túl, és a rossz tapasztalatok miatt annyira kiégtünk, hogy a törvényes frigy puszta gondolata – még egy olyan kedves emberrel is, mint a másik – mélységes félelemmel töltött el.

A válás persze általában véve is borzasztó (Rebecca West mondta, hogy „a válás csaknem mindig ahhoz foghatóan vidám és hasznos elfoglaltság, mint amikor értékes porcelánt vagdosunk a falhoz”), és ez alól a mi válásaink sem voltak kivételek. A Rémes Válás irdatlan, kozmikus, egytől tízesig terjedő skáláján (ahol az egyesre a békében és barátságban lezajló különválás, míg a tízesre a... nos, valójában a kivégzés esik) a sajátomat hét és felesre taksálnám. Bár se öngyilkossághoz, se gyilkossághoz nem vezetett, ettől eltekintve a szakítás minden olyan borzalmat kihozott belőlünk, amire csak két, egyébként jól nevelt ember képes. És több mint két évig zajlott.

Ami Felipét illeti, az első házassága egy intelligens, diplomás ausztrál asszonnyal csaknem egy évtizeddel korábban ért véget, mint hogy Balin megismerkedtünk. Akkoriban viszonylag szívélyes légkörben bonyolódott a válás, de a felesége és vele együtt a háza, a gyerekek és csaknem két évtizedes közös életük elvesztése el nem múló szomorúságot ébresztett ebben a jó emberben, ami főként megbánást, elszigeteltséget, anyagi vonatkozásban pedig szorongást eredményezett.

Az átéltek mindkettőnket nyomasztottak, felkavartak és kimondottan gyanakvóvá tettek a megszentelt házassági kötelék örömeivel szemben. Mint mindenki, aki egyszer bejárta a válás siralomvölgyét, Felipével együtt a saját bőrünkön tapasztaltuk meg a lehangoló igazságot: minden meghitt kapcsolat eleinte csodálatos felszíne alatt ott rejtőznek összegömbölyödve, láthatatlanul a totális katasztrófa kígyói. Azt is megtanultuk, hogy a házasság olyan birtok, amelyre sokkal könnyebb bejutni, mint onnan kijutni. Egy szerető, akit nem akadályoz a törvény, bármelyik pillanatban kiléphet egy rossz kapcsolatból. De a törvényes házasságban élő ember, aki el akar menekülni a halálra ítélt szerelemből, hamar ráébred, hogy a házassági szerződés jelentős része az állam hatáskörébe tartozik, és néha kegyetlenül hosszú időbe telik, míg az állam lehetőséget ad a távozásra. Így aztán könnyen találhatjuk magunkat abban a helyzetben, hogy hónapokig vagy akár évekig egy szerelem nélküli, törvényes kapcsolat csapdájában vergődünk, amit égő háznak érzünk, amelyben valahol lent, az alagsorban egy radiátorhoz bilincseltek minket; képtelenek vagyunk kiszabadulni, miközben gomolyog a füst és beszakad a tető...

Bocs, talán nem vagyok valami lelkes.

Kellemetlen gondolataimat azért osztom meg önökkel, mert szeretném elmagyarázni, hogy Felipével miért kötöttünk mindjárt a szerelmünk kezdetén szokatlan egyezséget. Szívvel-lélekkel megesküdtünk, hogy soha, semmilyen körülmények között nem kötünk házasságot. Megígértük, hogy soha nem lesznek közös pénzügyeink és e világi tőkénket sem egyesítjük, hogy elkerüljük azt a potenciális lidércnyomást, ami akkor nehezedik ránk, amikor fel kell osztanunk a közös jelzáloghitel, átruházott vagyon, tulajdon, bankszámlák, konyhaeszközök és kedvenc könyvek személyes hadianyagraktárát. Miután ezt annak rendje és módja szerint megfogadtuk, gondosan elkülönített kapcsolatunkra igazi béke és nyugalom szállt, hiszen ahogy egy hivatalos eljegyzés oly sok pár számára az őket körülvevő védettség érzését biztosítja, úgy számunkra érzelmi biztonságot nyújtott a tudat, hogy soha nem házasodunk össze. Erre volt szükségünk, hogy még egyszer átadjuk magunkat a szerelemnek. Kötelezettségvállalásunk – amit tudatosan megfosztottunk a hivatalosságtól – felszabadultságában rendkívülinek tetszett. Úgy éreztük, mintha megtaláltuk volna a Szerelem északnyugati átjáróját, ami – mint ahogy García Márquez írta – „szerelemhez hasonlít, de a szerelem problémái nélkül”.

Így éltünk 2006 tavaszáig: csak a magunk dolgával törődtünk, és zavartalan elégedettségben építettük fel ügyesen kettéosztott életünket. És könnyen lehet, hogy így éltünk volna boldogan tovább, míg a halál el nem választ, ha valami szörnyű kellemetlenség közbe nem jön.

Az Egyesült Államok Belbiztonsági Hivatala avatkozott közbe.