Fordította

Gy. Horváth László

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Andrea Mara No One Saw a Thing

Copyright © Andrea Mara, 2023

First published as NO ONE SAW A THING in 2023 by Bantam Press, an imprint of Transworld

Publishers. Transworld Publishers is part of the Penguin Random House group of companies.

All rights reserved.

Borító © R.Shailer/TW

Borító képek © Alamy, Shutterstock

Hungarian translation © Gy. Horváth László, 2024

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 660 654 9

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Szekeres Dóra

Előkészítés Mandl Orsolya

Ebook Hársfai László

Korrektúra Török Judit

Tervezőgrafika Váraljai Nóra

Alice Hayesnek,
az amazonkirálynőnek,
szeretettel

1

HA SIVE NEM MONDTA volna a lányoknak, hogy szaladjanak előre.

Ha a szerkesztője nem éppen abban a pillanatban hívja.

Ha nem lassított volna, hogy ránézzen a kijelzőre.

Ha a babahordozót választja aznap, és nem a drága, de ügyetlen gyerekkocsit, ami kiválóan megfelel a dublini kertvárosban, de teljesen alkalmatlan a londoni metrón egy párás augusztusi hétfő reggel.

Ha.

A bajt, mint általában, nem egy konkrét esemény, vagy döntés, vagy a csillagok szerencsétlen együttállása okozta, hanem az aznap reggel millió aprósága.

Ha nem éppen azt a napot választják ki a brunchra.

Ha nem éppen azon a héten utaznak át Londonba.

Ha Aaron és a barátai nem szervezik meg azt a húszéves találkozót, hogy lássák, kinek megy legjobban a sora.

Ha, ha, ha.

De ez van: Sive fél kézzel a kocsit tolja, manőverezi ki a liftből a csúcsforgalmat bonyolító metró fülledt peronjára, s közben azt próbálja kideríteni, ki hívhatja őt reggel fél kilenckor, amikor elvileg szabadságon van.

– Menjetek előre, Faye, szálljatok be Beával! – kiált a hatéves lánya után, amint a két gyerek kézen fogva közeledik a szerelvény nyitott ajtajához. – Itt vagyok mögöttetek!

A telefon egyre csak búg, és Sive rásandít a kijelzőre. Az olvasószemüvege – új jelenség, kellemetlen, ám szükséges – a szállodai szobában maradt, de azért ki tudja venni a hívó nevét. Caroline. A szerkesztője. A szerkesztője, aki tisztában van vele, hogy ő elutazott, de fütyül rá. A babakocsit fogva próbálja kinyomni a hívást, de magától is megszakad. Lehet, hogy itt, a föld alatt előbb-utóbb megszűnik a térerő. Felpillant, hogy lássa, merre vannak a lányai. Két rózsaszín farmerdzseki, egy kicsi, meg egy még kisebb, igen, ott elöl. A peronon hullámzik az ingázók tömege, mindenki a szerelvény felé tódul. Sive próbálja átpréselni magát köztük, „bocsánat”, „elnézést”, motyogja, pedig tudja jól, hogy itt nem turistás udvariaskodásra van szükség. Aztán a tömeg magával ragadja az ajtó felé, már szinte kartávolságra vannak a gyerekei. Keskeny rés támad az utasok tengerében, és látja, amint Faye belép a kocsiba, kézen fogva a kétéves Beát, aki utánabotladozik.

És az ajtó becsukódik.

A gyerekei néznek ki rá.

Sive néz be rájuk.

Kétségbeesetten előreront. Az előbb még nehézkes babakocsi hatékony faltörő kosnak bizonyul, ahogy a gyerekei nevét kiabálva átcsörtet az ingázók közt. De hiába. A szerelvény elindul, siklik ki az állomásról, és Faye szeme elkerekedik: csak most érti meg, mi történt.

– Szálljatok ki a következőnél! Faye, a következőnél! – harsogja Sive. Előre és lefelé mutat, így próbálja jelezni, hogy „a következőnél”, s közben tudja, hogy Faye nem fogja megérteni, de reméli, hogy valamelyik utas olvasott a kézmozdulataiból, és kiszállítja majd a gyerekeket a kocsiból.

A metrószerelvény kigördül az állomásról, viszi magával a hatéves Faye-t és a kétéves Beát, Sive pedig halálra válva, tehetetlenül ott marad a peronon.

Az adrenalin vagy a lélekjelenlét, ami lehetővé tette, hogy utánuk kiabáljon, egyszeriben szétfoszlik. Keze-lába remegni kezd s ugyanakkor megdermed, ahogy vakon bámul a távozó szerelvény lámpái után. Úristen! A gyerekei a földalattin vannak, egy nyolcmilliós városban, a hétfő reggeli csúcsforgalomban. Nélküle. Felnőtt kísérő nélkül. Most mit csináljon – próbáljon eljutni a következő állomásra? Fusson? A babakocsival? Intsen le egy taxit? Hívja a rendőrséget? Kimenni a metróból logikátlannak tűnik. Mi van, ha közben visszajönnek, és ő nem lesz itt? De hogy jutnának vissza? Meglátta valaki a szerelvényben, hogy mi történt, és visszahozza őket? Hajlandók ilyesmire az emberek? Valaki beszél hozzá. Egy nő áll mellette a peronon. Sive erőt vesz magán, hogy figyelni tudjon.

– …szóval maradjon csak itt, én elmegyek segítségért – mondja a nő. – Rendben?

Sive szerencsétlenül bólint.

– A férfi, aki a kicsi mellett állt, hallotta magát. Látta, ugye?

Sive nem látta.

– Feltartotta a hüvelykujját. Le fog szállni a gyerekekkel a következőnél. Egyszerűen csak el kell juttatnunk magát oda, és keresni kell valakit, aki előreszól rádión.

Sive ismét bólint, zavarodottan, hálásan, kétségbeesve.

– Négy perc múlva jön a következő szerelvény. Megyek, keresek valakit. Maga maradjon itt.

Sive ott marad, gépiesen ringatja a babakocsit, és bámul a sínek után, mintha a gyerekei valami csoda folytán felbukkanhatnának, ha elég erősen kívánja. Felnéz a jelzőtáblára. Három perc a következő szerelvényig. Meg tudja csinálni. Hol az a nő? Körülnéz. Hol a személyzet? Ingázók nyüzsögnek, lökdösődnek, rohangálnak körülötte a peronon. Fullasztóan meleg van, a baba felsír a kocsiban. Sive megsimogatja az arcát, és ringatja. Édes Istenem, édes Istenem, édes Istenem! Add, hogy ne essen bajuk. Ne vesszenek el ebben a hatalmas városban. Hirtelen tévedésnek érződik, hogy itt maradt. Hogy álldogálhat itt a peronon, miközben a gyerekei száguldanak valahová? Megfordítja a babakocsit, és ekkor hirtelen megjelenik mellette egy fényes narancsvörös zubbonyt viselő férfi.

– Az ön gyereke van a Central Line járatán, ami az előbb indult el az Oxford Circus felé, asszonyom? Megtudhatnám a gyermek nevét és életkorát? – Gyakorlatias. Nyugis. Pont erre van szükség.

– Két gyerek. – Alig kap levegőt. – Faye hatéves, Bea kettő.

A férfi a szájához emeli a rádióját. – Le tudná írni őket? Mit viselnek?

Jézusom, mit viselnek? Üres az agya. Lélegezz! Fókuszálj! Most nem lehet összeomlani. Erőt vesz magán, és felidézi a gyerekeket, ahogy percekkel ezelőtt látta őket. – Rózsaszín farmerdzseki van rajtuk. Egyforma. – A férfi bólint, hogy folytassa. – Faye-nek világosszőke a haja. Beáé világosbarna, mint az enyém. – Elhallgat. Mit mondhatna még róluk? Hogy édes, aranyos, dühítő és imádni való pofák? Hogy eltűntek? – Egybe szabott ruhát viselnek. Faye-é világosszürke, Beáé lila. A szandáljuk sárgásbarna. Faye hátizsákja Jégvarázs 2-es, Beáé Mancs őrjárat-os.

A férfi már nem figyel oda. A rádiót a szája elé tartva diktálja, amit Sive-tól hall. Két gyerek, hat- és kétévesek. Teljesen egyedül az Oxford Circus megállóban. Vagy nem egyedül. A rohadt életbe!

Egy perc múlva jön a következő szerelvény. Sive vadul ringatja a babakocsit.

– Akarja, hogy átvegyem? – kérdezi a nő. Sive csak most nézi meg jobban. Valamivel idősebb nála, negyvenvalahány lehet, göndör barna haj, kedves barna szempár.

– Jaj, nem akarom az idejét rabolni, biztosan munkába megy, nem? – mondja Sive, megpillantva a nő nyakában lógó azonosítót.

– Még bőven beérek, semmi baj. Bármelyik pillanatban befuthat a szerelvénye. Akarja, hogy magával menjek?

– Istenem, ilyet igazán nem kérhetek – mondja nyomatékosan Sive, pedig éppen ezt szeretné, de nagyon.

A rádiós férfi eddig háttal állt nekik, de most megfordul. Szerelvény érkezik a peronhoz, és a nő tolni kezdi a babakocsit a nyíló ajtó felé, a tolakodó utasok mögött. A férfi rámosolyog Sive-ra, és feltartja a hüvelykujját. – Megvannak – mondja. – Menjen el a következő állomásig, asszonyom. Oxford Circus. A kollégáim majd segítenek.

Sive majdnem összeesik a megkönnyebbüléstől, de a nő szólítja, sürgeti, hogy szálljon be a kocsiba.

Az ajtó becsukódik, a nő integet, a férfi mosolyog. Minden rendben lesz.

Élete leghosszabb útja, pedig csak egy percbe telhet. Minden rendben lesz. Nincs semmi bajuk. Megtalálták őket. Velük maradnak. Nem fogják magára hagyni a két kislányt, hogy egyedül várakozzanak a peronon az anyjukra. A féleszű anyjukra. Uramisten, hogy magyarázza meg ezt Aaronnak? Nem számít. Csak az számít, hogy odaérjen, és viszontlássa őket. Fülledt a levegő, Sive izzad, alig tud lélegezni, szédül. Egyre jobban émelyeg. Körülötte ingázók kapaszkodnak a rudakba, olvassák a telefonjukat, mit sem tudnak az ő bajáról. Fogalmuk sincs, mennyire szeretné, ha ez a nyüves szerelvény végre odaérne az Oxford Circusra. És hipp-hopp, már ott is van. Félresiklik az ajtó. Kitolja a babakocsit a peronra, az ingázók tömegébe. Hol vannak? A francba, elfelejtette megkérdezni attól a férfitól, hogy hová menjen, amikor ideér. Talán a személyzet fogja megkeresni őt? Van valamilyen gyülekezőpont elveszett gyerekek számára? Aztán már látja is. Ott, a peron végén. Egy halvány, rózsaszín foltocska, göndör, világosbarna haj. Szaladni kezd.

– Bea! – Megragadja a kis kétévest, magához rántja, és beletemeti az arcát a babafürtökbe. – Annyira sajnálom, édesem. Nagyon megijedtél? Faye vigyázott rád?

Egy narancsvörös zubbonyt viselő nő mosolyogva nézi találkozásukat.

– Helló, Rita vagyok – mondja, és látni való, ő is örül a hepiendnek. Megpaskolja Bea vállát, és Sive visszamosolyog rá.

Vajon szüksége lesz Ritának vagy a többi biztonsági embernek valamilyen bizonyítékra, hogy ő az anyjuk? Épp elegendő bizonyíték, ahogy Bea kapaszkodik belé. Faye pedig már hatéves, ő meg tudja erősíteni, hogy kicsoda Sive.

Faye.

Sive körülnéz.

– Hol van Faye?

Rita értetlenkedik. – Ki?

– A másik gyerekem.

– Nem volt másik gyerek.

Sive hallja, de nem érti a szavakat. Ez a nő nem mondhatta azt, amit mondott. Újra próbálkozik a rátörő pánik fülzúgásában.

– A hatéves. Faye. Ő is Beával volt.

Most Rita látszik ijedtnek. – Nekem azt mondták, egy kislányt keressek rózsaszín farmerdzsekiben.

– Két kislányt rózsaszín farmerdzsekiben! Kettőt! – Sive érzi, hogy már kiabál. Hisztérikus. – Együtt voltak. Faye. Faye hatéves. Beával volt. – Beához fordul, akit továbbra is átölelve tart. – Hol van a nővéred, kicsim? Bea, hol van Faye?

– Elment – mondja Bea. – Faye elment.

2

FELFORDUL A VILÁG. Sive-val legalábbis felfordul a világ. Nincs itt a lánya Ritánál. Nincs itt a lánya egyik biztonsági embernél sem. Miközben ő idefelé jött a metrón, a lánya eltűnt valamerre. Még mindig a szerelvényen lehet? Vagy valahol a peronon? Esetleg kiment az állomásról? Ezt nem hiszi. Nem hagyhatta el az állomást. Hacsak nem arra gondolt, hogy úgy találja meg leghamarabb az anyját.

– És az a férfi a kocsiban? – kérdezi, miközben alig kap levegőt rémülettől.

Rita zavartnak látszik. – Milyen férfi?

– Az a másik nő azt mondta, volt egy férfi a szerelvényen, aki meglátott engem, és feltartotta a hüvelykujját. – Összefüggéstelennek hangzik az egész.

– Másik nő?

Sive egy pillanatra behunyja a szemét, és erőlködve próbálja visszafogni magát. Nyugalom!

– A Bond Street állomáson egy nő látott egy férfit a kocsiban. A férfi jelezte, hogy megértett, amikor utánakiabáltam Faye-nek, hogy szálljanak le a következőnél. Azt hittem, leszállt velük, ezért kaptuk az üzenetet, hogy itt vannak, és ezért van most itt Bea. Úristen!

Rita beleszól a rádiójába. Még több alkalmazott érkezik narancsvörös zubbonyban. A hangosbeszélő közöl valamit, de Sive képtelen összpontosítani rá. Hadonászik. Pánikol. Bea a csípőjén. A babakocsi mellette. Az ingázók tömegét fürkészi. Kitódulnak. Betódulnak. Újabb szerelvény. Újabb tömeg. Újabb özönlés ki-be. Semmi. Semmi jel. Faye nincs sehol.

Valaki a rendőrséget hívja. Lehet, hogy Rita, lehet, hogy valamelyik kollégája. Újabb bejelentések a hangosbeszélőn. Újabb narancsvörös zubbonyok. Újabb aggodalmas arcok. De Faye nincs sehol. Egy rendőr. Fotót kér, lehetőleg mait. Kérdések. Leírások. Jegyezgetés. Továbbküldik a fotót. Elmosódó arcok a rémület könnyein át. Van valaki, akit felhívhat? – kérdezi valaki. Aaron. Fel kell hívnia Aaront.

Végül odaadja a telefonját Ritának, és Rita bonyolítja le a szörnyű beszélgetést. Mindent el fogunk követni. Biztos vagyok benne, hogy hamarosan megtaláljuk. Mindenki őt keresi. Bármelyik pillanatban előkerülhet. Rózsaszín dzseki. Szürke ruha. Sárgásbarna szandál. Szőke haj. Nem tudja, hová menne, ha eltéved? Igen, persze, adom a feleségét.

Aaron kiabál. Sive tudja, hogy nyugodtnak kell maradnia. Próbálja megmagyarázni. Olyasmiket mond, amikben maga sem hisz. Faye előkerül, most már bármelyik pillanatban. Bármelyik. Pillanatban.

De nem kerül elő.

3

TIMNEK HÍVJÁK A férfit, aki kiszállt a szerelvényből Beával. Ott áll Sive előtt, magyaráz valamit, de ő nem érti. Rita megint a rádiójába beszél, a rendőrnő pedig – Denham járőr a közlekedésrendészettől – Timnek tesz fel kérdéseket. Sive még közelebb húzza magához Beát, és próbálja felfogni, mit mond Tim.

– A barátnőm a Bond Streetnél szállt le, integettem utána, és akkor vettem észre, hogy ez a hölgy kiabál – magyarázza Tim a rendőrnőnek. – Aztán megláttam a kislányt, közvetlenül előttem. – Beára mutat. – Rájöttem, mi történhetett, és hogy a hölgy azt mondja, szálljon le a következő állomáson.

– És a másik gyerek? – kérdezi Denham járőr.

Tim a fejét rázza. – Sajnálom. Nem láttam másik gyereket.

Sive úgy érzi, mindjárt elhányja magát.

– Dehát ő is ott volt – sikerül kinyögnie. – Közvetlenül Bea előtt szállt fel. Hogyhogy nem látta?

Tim a vállát vonogatja, aztán észbe kap. – Bocsánat… Beletelt pár másodpercbe, mire megértettem, hogy mit kiabál, a kocsi meg tömve volt. – Mentegetőzve emeli fel a kezét. – Aztán észrevettem a kislányát, ahogy ott állt egyedül, és kérdezősködni kezdtem, van-e vele valaki, de senki sem jelentkezett. Kikövetkeztettem, mi történhetett, és leszálltam Beával a következő állomáson.

– Munkába tart, uram? – kérdezi Denham járőr.

Sive lehunyja a szemét. Ez hogy jön ide? Hogy segíthet ez megtalálni Faye-t?

– Igen.

– És hol van a munkahelye?

– Hat éve léptettek elő főkönyvelőnek az Anderson Pruittnál – mondja Tim, pedig Denham járőr nem a pozícióját kérdezte, vagy hogy mióta van ott. Sive pánikol, mégis furának tartja ezt.

– És helyileg hol van, uram? Valahol a közelben? – kérdezi Denham.

Sive felsóhajt. Komolyan, ez most mennyiben segít?

– Nem, a Liverpool Streeten.

– Mégis itt szállt le?

Tim elvörösödik. – Azért, hogy vigyázzak a kislányra. Nem hagyhattam egyedül a peronon.

– És kinek adta át?

– Valamelyik biztonsági embernek. Ő már tudott a dologról. Előreszóltak nekik a Bond Streetről.

– És aztán?

– Elindultam a lépcsőhöz, a kijárat felé, és akkor észrevettem ezt a hölgyet a kislánnyal, és visszajöttem… érti… – Vállat von.

Hogy részese lehess a boldog egymásra találásnak, gondolja Sive. Hogy feltöltődj az irgalmas szamaritánus energiájával.

– Köszönöm, amit tett – szólal meg. – De biztos benne, hogy nem látott még egy gyereket? Hatéves – mutatja a tenyerével, hogy mekkora Faye –, ugyanilyen dzsekiben, mint Bea. Fényes szőke a haja. Nem látta?

– Sajnálom – mondja tehetetlenül Tim. – Én csak a kicsit láttam.

– Rendben van, uram, kérem, adja meg az elérhetőségét, arra az esetre, ha kapcsolatba kellene lépnünk önnel – mondja Denham járőr, mire Tim lediktál egy telefonszámot.

Sive elhúzza Beát a vállától, hogy az arcába nézhessen.

– Hol van a nővéred? Hol van Faye?

– Kerget – mondja nagy komolyan Bea, és Timre néz, majd vissza Sive-ra. – Kerget, a vonaton.