Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az agyam eldobom, 2014, 2017

Negyven felé pártában, 2014

Egy hajszálon múlt, 2015 • Váláshelyzet, 2015

Szulejmán és a magyar udvarhölgy, 2016

Szulejmán és a kolostor rabja, 2016

Szulejmán – Sorozat és történelem, 2016

Az Ártatlan-trilógia, 2017–2018

Riva nővérek-sorozat I–IV., 2018–2019

Az agyam eldobom (átdolgozott kiadás), 2021

Átkozottak, 2021

Heaven – A Leszármazott, 2021

Caroline Wood-sorozat 1–8., 2019–2022

Manna Marina, 2022

© R. Kelényi Angelika, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Utassy Dóra

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Bosznai Gábor

Tördelő: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-09-6

Prológus

A média azt harsogja, hogy egyre több a szingli, és nemcsak a nők, hanem a férfiak is megküzdenek a társkeresés gondjával. Érthetetlen volna ez a lassan civilizációs problémává duzzadó szerelmi mizéria, amely globálisan emészti a harmincas-negyvenes társtalanokat, de mégsem az, mert a rengeteg társadalmi elvárás és a páros élettel kapcsolatos gondolkodásmód annyit változott, hogy mindez elkerülhetetlenül magával hozta a párkapcsolati szerencsétlenkedést.

A nők öntudatra ébredtek, már nem sokan maradtak, akiket kielégítenek a gyereknevelés és a háztartás egyébként kicsit sem könnyű megpróbáltatásai, és éppen a negyvenes évein átgázoló korosztály hitte el talán először a történelem során, hogy a nő valóban ugyanannyit ér, mint a férfi. Csak ha ugyanannyit ér, akkor ugyanannyit kell tanulnia, dolgoznia is, a karriert ritkán adják ingyen, az anyagi biztonságot sem osztogatják minden sarkon. Magyarán: kénytelen megteremteni magának, mert ritka az a férfi, aki húszévesen közli szíve választottjával: „Gyere hozzám, édes galambom, őrizd otthon a tüzet, neveld a drága gyermekeinket, én pedig megkeresem a betevőre valót!” A mai fiatalok számára ez nem kérdés: tanulnak, dolgoznak, építik a jövőt, a kicsit idősebbeknek viszont – ha a szüleikre gondolnak – igenis úttörő szerep jutott. Természetesen a múlt században is rengeteg nő koptatta a padokat, ám nagy részüknek a végső céljuk az volt, hogy melegen tartsák a családi tűzhelyet, és arra törekedtek, hogy időben férjhez mehessenek, vagyis a vénlányoknak nem termett babér. Ma ezeket a vénlányokat szingliknek hívják, és ha nem vágynának a feleség- és anyaszerepre, illetve nem félnének annyira a teljes elszigeteltségtől, a nagy nihiltől, amely majd hetvenévesen körülveszi őket, nyilván a kutyának sem mutatnának utat, tekintve, hogy önellátók, és a többségi társadalom sem várja el tőlük igazán a házasságot.

A legtöbb negyven körüli szingli ugyanakkor kényszerből van egyedül: túl sokáig élte világát, túlzottan sokat válogatott, húzta az időt – és ez lett az eredmény. Persze azért egy szingli életében az sem utolsó szempont, hogy senkihez nem kell alkalmazkodnia, nem várja el tőle a társa, hogy estére holtfáradtan vacsorát főzzön neki, mi több, a távkapcsolót is bátran birtokolhatja. Ha pedig megszokta, hogy önmaga dönt mindenről, és senki nem szól bele a cselekedeteibe, akkor nem szívesen engedi ki a kezéből a gyeplőt, nehezen köt kompromisszumot, vagyis nem egykönnyen válik egy páros alkotóelemévé, mert ugye ez esetben mindkét félnek alkalmazkodnia kell a másikhoz, különben a kapcsolat nem működik.

Egy idő után sorjáznak a kérdések a családtagoktól, az ismerősöktől, a legtöbb esetben a házas ismerősöktől: „Mikor mész férjhez? Mikor lesz már babád? Nem félsz, hogy kifutsz az időből?” És akkor sokan elkezdenek félni, hogy egyedül maradnak egy macskával meg rengeteg porcicával, mint a regényekben a vénkisasszonyok, levendulaillatú molyirtós zacskókkal teli, régmúlt idők csodás, mára megkopott ruháival megrakott dohos szekrények közé zárva fejezik majd be az életüket, és senki, de senki nem nyitja rájuk az ajtót. Mert nem lesznek unokáik. Például.

Bori és Cica két kiváló ember. Remek barátok, mély érzésű nőszemélyek, mégis egyedül vannak, mint az ujjam. Mindent megpróbáltak a hosszú szingliévek alatt, de úgy értsék, hogy valóban MINDENT, a szórakozóhelyektől a társkereső oldalakig, a múzeumlátogatáson át az életmódváltásig, a jósnőn keresztül a kineziológusig – eredménytelenül. Most már ott tartanak, hogy hibás árunak érzik magukat, ami egyre többet ront a helyzetükön, hiszen amit magadról gondolsz, azt gondolja rólad a világ is, mint tudjuk.

Cica a könnyebbik eset, a pasizás sem okoz neki gondot, bomba jól néz ki, ha összeszedi magát – az igazit mégsem találja. A nagy Ő-t, a férfit, akinek – ahogy ő fogalmaz – csillag van a homlokán. Válogat, próbálkozik, ám az eredmény csupán egy csomó béna randi, ezek végül úgy vésetnek bele élete történetébe, mint időpocsékolás, jobb esetben csajos beszélgetések könnyesre nevettető sztorijai. Pedig ő nem vár sokat. Szerinte.

Borival más a helyzet. Ő akár szívesen meg is alkudna: az összes horogra akadt férfinak ad esélyt, ennek ellenére nem találja a párját.

Negyven felé közelednek, csinosak, jól szituáltak. Akkor miért nem lelik a PASIT?

Bori

Már nagyon untam a kocsikázást. Órák óta szinte nem is szóltunk egymáshoz; az elmúlt napokban nagyjából mindent kitárgyaltunk, és különben is, dög fáradtak voltunk. Kata profin vezet, úgyhogy az utat sem kellett figyelnem, nézelődhettem, vagy elfoglalhattam magam magvas gondolataimmal. Úgy éreztem, hogy mindkét lábam elkocsonyásodott, és soha többé nem tudok majd egyikre sem ráállni, ha egyszer mégis hazaérünk. Münchenben három napig hallgattuk a német anyacégünk igazgatójának semmitmondó fejtágítását, ami részünkről többnyire elnyomott ásításokba torkollott. Minden áldott nap azt vártuk, mikor szabadulhatunk ki a városba shoppingolni. Noha pontosan ugyanazokat a ruhákat lehetett kapni, mint Pesten, ez nem számított, a lényeg, hogy valamiért külföldön könnyebben költöm az euróban kapott fizetésem, mint itthon a forintot. Bár meg kell mondanom, abban az időben a forint is úgy folyt ki az ujjaim közül, mint a legfinomabb tengeri homok. Külföldön mindig úgy érzem magam, mintha nyaralnék, és a pénz, amit magammal hordok, gyakorlatilag elköltésre vár. Pedig esetemben ez az érzés köszönőviszonyban sem volt a valósággal, tekintve, hogy havonta jártam ki megbeszélésekre – mégis minden alkalommal belevetettem magamat a vásárlásba. Mondhatnánk, hogy boltkóros vagyok, ahogy abban az egészen jópofa regényben – ha jól emlékszem, Egy boltkóros naplója a címe – az egyébként felelősségteljes munkát végző, igen értelmes csaj is az, és nem is tévednénk nagyot. München valójában nem ismeretlen terep a számomra, hiszen megboldogult húszas éveimben a közelben dolgoztam bébiszitterként, és már akkor is gyakorta látogattam az olyan helyi nevezetességeket, mint a H&M vagy a C&A. Igaz, az teljesen más időszak volt, hiszen éppen hogy kiszabadultam Nyugatra. Én, a kisvárosi lányka! Az otthon maradt ismerőseimhez képest egyébként iszonyú jól kerestem, ráadásul márkában, szóval költöttem is, ahogy kell. Imádtam, hogy nem okoz gondot leakasztani egy-egy márkás ruhadarabot, amit otthon aranyárban mértek akkoriban. Ma már persze semmi különbség, illetve de: kint valamivel olcsóbban meg lehet szerezni a jó cuccokat, főleg egy akció, leárazás, boltürítés, szezon végi kiárusítás alkalmával. A mai napig vadászom a lehetőségeket…

A tréningekre – ahogy erre a bizonyosra is – igyekeztünk jó sok euróval érkezni, fájt is már előre spórolni, hiszen Pesten is lehet ám vásárolni, naná. Ugyanakkor tudtuk, hogy minden egyes centnek lesz helye, és a szívünk szakadt volna meg, ha egy kis pénzen múlik valamelyik ránk váró csoda. Vagyis, ha nem türkiz blúzra avagy halványzöld mokaszinra, táskára, szoknyára, esetleg egy újabb tuti fekete nacira váltottuk volna be.

Ruhák, ruhák. Na igen. Gondolj nyugodtan felszínesnek, de számomra ezek sok más dolog mellett nagyon is fontosak! A vásárlás egyfajta önkielégítés, egy ártatlan, bár költséges szórakozás, örömteli pótcselekvés, amely megédesíti szerelemtelen napjaimat. Bármit terjesszenek is a nőszakértők, a ruhák nemcsak azért fontosak, mert magunknak akarunk tetszeni, vagy a nőtársainknak. Sajnos azért kell új és új gönc, hogy elbűvöljük a férfinemet, vagy legalább azt a férfit, akit kiszemelünk. Ez nemcsak ránk, egyedülállókra, divatosan szólva: szinglikre vonatkozik, hanem a pasassal rendelkezőkre is. Persze kizárólag azokra, akik még tetszeni akarnak a megszerzettnek. Mert ugye, mindenki ismer olyan slampi Mancikat, akikről még a legnagyobb jóindulattal sem hihető, hogy bármely férfi akár csak bottal is megpiszkálná őket. Ők azok a nők, akikre irigykedünk, mert többnyire férjezettek, biztosak a státuszukban, sziklaszilárdan hiszik, hogy igába sanyarított férjük nem hagyja el őket, még akkor sem, ha már százötven kilósak, a szőrt pedig be lehet fonni a lábukon. És mit ad isten? Tényleg bejön nekik. Az ilyen nőket a férfiak nem hagyják el. Hogy miért? Talán, mert biztonságosak. Mert megszokottak, és mert tudnak uralkodni a pasik felett. Ők tudnak valamit, amit mi, egyedülálló, férjre és gyerekre vágyó, szánalmas nyomorultak nem. De mi az a valami? Miért marad meg egy férfi az ápolatlan, elméje pallérozására fittyet hányó felesége mellett, ahelyett, hogy válogatna a csinosabbnál csinosabb szingli nőcik közül, akik lassan többen vannak, mint a házasok? Nos, fogalmam sincs, bár ez a kérdés gyakran megfordul a fejemben, amikor az utcán meglátok egy viszonylag jó pasit egy minden bájt és szépséget nélkülöző nővel az oldalán. Mit tudhat ez a nő, hogy neki van (pedig hogy néz ki?!), nekem meg nincs, noha sokkal (SOKKAL) jobban nézek ki?

Azt hallottam az egyik, nem túl eszes férfi ismerősömtől, hogy az erősebbik nem tagjai nem szeretik az öntudatos, önmagukat kiválóan eltartó, sőt, elszórakoztató nőket, mert az ilyenek túl sokat várnak el a társuktól. A férfiak ettől az elváráshalmaztól berezelnek. Szóval a pasik betojnak a rájuk nehezedő bizonyítási kényszertől, ezért inkább meg sem próbálkoznak az öntudatosnak tűnő nőcik felcsípésével, nehogy sérüljön az egójuk. Mert egójuk, az van. És nem örülnek, ha egy finom, esetleg durva elutasítás a porba tiporja azt. Megértem. De nem lenne jobb nekik egy olyan nővel élni, aki ad magára, aki érdeklődő, tájékozott, akivel másról is lehet beszélgetni, nem csak a gyerekről meg a konyhapénzről? Természetesen az okos ismerősömnek erre is volt magyarázata. A világot ugyanis a férfiak férfiakkal akarják megváltani, a nőt egészen más helyre pozicionálják. Például a konyhába és az ágyba. Dumálni, politizálni, egy-két sör mellett a világ hömpölygéséről böffenni inkább a haverokkal akarnak. Bah… Nem hiszem el, hogy azért nincs pasim, mert a főzésen és a szexen kívül más is érdekel.

Visszatérve a boltkórosságra… Az tény, hogy a férfiak a legritkább esetben veszik észre, hogy a nőre új, esetleg különleges szabású, vagy színben megfelelő, a kiegészítőkkel harmonikusan passzoló ruha simul. A nő mégis akkor érzi magát magabiztosnak, felszabadultnak, ha úgy gondolja, minden stimmel a megjelenésével kapcsolatban, és a maximumot hozta ki magából. Sajnos élnek a világon olyan nők, akik bármennyire is odafigyelnek a fent nevezett harmóniára, és bármennyire igyekeznek is a legmegfelelőbb, legelőnyösebb ruhadarabot magukra húzni, attól még egy cseppet sem lesznek magabiztosak, nyugodtak, sem pedig kellemes társasági lények, ha olyan férfi kerül az útjukba, akit valóban el akarnak bűvölni. Zavarba jönnek, szuper szett ide, szuper szett oda, bedugulnak, elveszítik a szellemességüket, és mulyán lesnek, mint hal a szatyorban. Én ebbe a szerencsétlen típusba tartozom.

Viszont mi lenne, ha még a ruhámban sem érezném jól magam? Ugye?

Hátrafordultam a hátsó ülés felé, és elvettem a piros mintás reklámszatyrot, amely a bevásárlásunk eredményeképpen ücsörgött mögöttem. Kinyitottam, és mosolyra húzódott a szám. Ránéztem Katára: Ő is mosolygott. Nyilván jó a perifériás látása, mert egyébként az utat nézte, mégis látta, mivel foglalkozom. Kiemeltem a csomagolásból egy gyönyörű, hihetetlenül almazöld, kristályokkal megbolondított papucsot, amit önfeledten csodáltam. Na, ezért érdemes élni, azért dolgozik az ember, hogy aztán ilyen fantasztikus dolgot húzhasson a lábára, és a férfiak döbbenten, ájultan lessék, micsoda összhang van a lábbeli és viselője ragyogása között. Legalábbis szeretném ezt hinni, ám sajnos ők ezt nem igazán tudják értékelni. Nekik a cipő az csak cipő. Hiába magyaráztam az exemnek, hogy iszonyú különbségek vannak a piacos műbőr tűsarkú és a finom, puha, valódi bőrből készült olasz tűsarkú között, ő azt mondta, hogy a műbőrön sem látszik, hogy gagyi, és szó se róla, jóval olcsóbb is. Nagyjából a tizedéért lehet megvenni, de én nem engedek, kizárólag valódi bőrcipőt hordok, adjon már magára az ember, ha megteheti, nem?

– Nem rossz, mi? – néztem Katára, aki szintén áhítattal szemlélte a szerzeményemet.

– Tényleg pöpec – mondta. – Bár az ára húzós volt. Maradt valami pénzed, Borikám?

– Nem. De nem azért kínoztattam magam napokig, hogy ne sarcoljam meg a fizetésem. Ugye? Amúgy még egy kávéra futná, ha megállnánk valahol… – pendítettem meg.

Már Ausztria sztrádáját faltuk Kata kocsijával, amikor hirtelen erős koffeinhiányom lett.

– Megállhatunk. Tudok egy jó kis pihenőhelyet úgy húsz kilométerre. Majd ott. Jó lesz?

Kata úgy ismerte már ezt az utat, mint a tenyerét, minden hónapban megtette oda-vissza, néha többször is. Én még viszonylag új vagyok, nemrég alkalmazott a cég, Kata ajánlott be. Korábban együtt dolgoztunk egy másik vállalatnál, és ismeri a képességeimet. Felajánlotta, hogy legyek a magyarországi leányvállalat irodavezetője, ami magasabb fizetéssel, több kihívással és sok utazással kecsegtetett. Egyébként is rettenetesen untam már az addigi munkámat: nem tudtam előrelépni, a főnöknőm pedig egy begyepesedett, ötvenes, bogaras nő volt, aki legalább tíz éve nem szexelt, és ezt tükrözte a viselkedése is. Engem speciel valamiért szeretett, bár a rajongás nem volt kölcsönös, én zsigerből utáltam. Mégiscsak a főnököm volt, nem igaz? Az emberbe bele van kódolva, hogy a főnök gonosz, kihasznál, jobban keres, kevesebbet dolgozik, ezért nem szeretjük. Még jó, hogy Kata elvileg nem a főnököm, mert a végén őt is utálnom kellene.

– Persze. Addig a pisiléssel is várhatok – bólintottam, aztán előhúztam egy másik nejlonzsákot a hátsó ülésről, és sejtelmes arccal bontottam ki a következő, átkozottul drága kincsemet. Felragyogott az arcom, amikor a kezembe simult a türkizkék anyag. Erre a blúzra vágytam egész életemben, erre a fazonra, erre a színre. Nem érdekelt, hogy majdnem száz euró volt. Pont ott takarta a pocakomat, ahol kellett, éppen úgy simult a fenekemre, hogy az előnyös legyen, a mellem pedig remekbe szabott dekoltázsból kandikálhatott ki a világra. – Ez sem gyenge, mi? – vigyorogtam Katára.

– Ja. De, Bori! Én tényleg aggódom, hogy minden pénzed elverted göncökre. Adjak kölcsön?

– Nem kell. Van még otthon, egy hét múlva úgyis lesz fizu. Addig meg, tudod, hogy elvagyok a vésztartalékomon.

– A krumplin meg a tésztán?

– Na és? Az ember ott spórol, ahol tud.

– És ezt pont te mondod? Kacag a májam. Hülye vagy, Bori? Krumplis tésztát akarsz enni egy hétig?

– Miért, mi van abban? Vagy semmit. Úgyis fogynom kéne már. – Kezdett idegesíteni, hogy Kata mindent jobban tud. Különben is…

Ezekre a ruhákra szükségem volt, és kész! Durcás képet vágtam.

Utálom, ha felhívják a figyelmem a hibáimra.

– Oké, oké! Nem akarok beleszólni. A te pénzed. Én csak arra próbáltam célozni, hogy megmentenélek az egyoldalú táplálkozás hátrányos következményeitől, mint például… hm… a szorulás és társai.

– Jól van, na! Majd szólok, ha már nincs mit ennem, vagy hashajtóra kell pénz. Oké?

Kata bólintott.

Egyébként igaza volt, szinte biztosra vehette, hogy legkésőbb két nap múlva kölcsönkérek valakitől. Ha nem tőle, akkor Cicától vagy anyámtól, de kölcsön fogok kérni. Két okból. Ugyan a krumpli – amit anyáméktól hozok vidékről, ha a jó sorsom összehoz valakivel, aki kocsival pont arra megy – és a tészta kitart, paprika, illetve só is van mindig a spájzban, és ezzel el is lennék, viszont mi lesz a bulizással? Egyedülállóként nem engedhetem meg magamnak, hogy kihagyjak akár csak egyetlen hétvégét is a vadászidény kellős közepén. Öt éve nem volt normális kapcsolatom, ezen ideje változtatni, bár nem tudom, hogy ez teljes mértékben rajtam múlik-e. Az elmúlt idők béna próbálkozásai a pártalálás terén meglehetősen lelomboztak. Különben, ha visszagondolok, és őszinte akarok lenni magamhoz, akkor megállapíthatom a szomorú tényt: engem egész életemben kihasználtak a pasik.

Az első még a gimiben próbált meg becserkészni, de nem tetszett.

Noha mindenki azzal etetett, hogy borzasztó rendes és vicces is, ez egy tizenhét éves lánynak édeskevés. Pattanásos volt, és zsíros hajú.

Természetesen tudtam, hogy nem én vagyok a legkapósabb lány a suliban, gyerekkorom óta súlyproblémáim vannak, tehát nem dúskáltam az udvarlókban, de van egy határ, amelyet csak egyszer léptem át életemben, akkor is megbántam. Ha valaki taszít, bármennyire kétségbeesetten vágyom is párkapcsolatra, nem adok neki esélyt. Lajos taszított, és lehetett bármilyen kedves, vicces és udvarias, nem tudtam értékelni az erényeit.

Tehát súlyos egyéniség voltam, különösen a barátnőimhez viszonyítva, akik mind egyszálbélűként lézengtek körülöttem, bár ha ma visszatekintek az akkori önmagamra, már egy cseppet sem látom tonnányinak a testem, legfeljebb, mondjuk, Cicáénál enyhén teltebbnek. Na de Cicának se melle, se segge nem volt akkoriban, nem is csoda, hogy mellette daginak éreztem magam. Ám azóta is különösen fontosnak tartom, hogy mindig odafigyeljek arra, mi áll jól, és mi nem. Példának okáért már kamaszkoromban tisztáztam, hogy melltartó nélkül nem mehetek az utcára, és ehhez tartom is magam. Sőt, manapság még inkább, hiszen ahogy öregszik az ember, úgy engedik át magukat a kötőszövetek a gravitációnak.

Később kipendültem, formásabb lettem, és tizennyolc évesen felbukkant az életemben Levi, akit megajándékoztam az ártatlanságommal, mert ő tényleg vicces volt. Fantasztikus kék szeme elhomályosította az égboltot, emellett – nem mellékesen – pattanások sem igen tarkították az ábrázatát. Úgy éreztem, rajong értem. Szerelmeskedéseink alkalmával (ezek azért nem voltak túl gyakoriak, tekintve, hogy én anyáméknál éltem, ő pedig a saját anyjánál) azt suttogta a fülembe, hogy elomló bájaim a hatalmukba kerítették. Azt képzeltem, hogy ez az igaz szerelem. Részemről az is volt, Levi azonban megcsalt az egyik barátnőmmel, amíg én Németországban bébiszitterkedtem, miközben tanultam a nyelvet.

Szerencsétlenségemre Münchenben rövidesen megismerkedtem Rudival, egy olasz apa és egy német anya amerikai születésű fiával, aki sok mindent szeretett csinálni, csak a munka nem tartozott ezek közé. Kedvenc szórakozása a játékgépezés volt, amit gyakran én finanszíroztam a bébicsőszapanázsomból. Ő persze sosem adta meg a kölcsönöket, bár az ősrégi Porschéját mindig meg tudta tankolni. Három dolgot hallottam tőle gyakran magammal kapcsolatban:

1. Én egy hülye magyar vagyok, Magyarország pedig a Balkán.

2. Kövér vagyok, fogyjak le.

3. Adjak kölcsön ötven márkát.

Hogy miért jártam vele? Mert eszelősen féltem a magánytól. Egyedül éltem egy idegen országban, az itthoni lehetőségekhez képest remekül kerestem, azonban a barátaim messze voltak. Rudi ugyan kétes biztonságot nyújtott, mégis valamiféle stabilitást jelentett. Ráadásul elbűvölően viselkedett, ha akart, és kedveltem a szüleit is.

Az igazi ok? Valami iszonyat, hogy milyen nehéz volt Németországban pasizni. A német férfiak olyanok, mintha savó folyna az ereikben, nem vér. Összeismerkedtem egy magyar nőcivel, aki oda ment férjhez, és meglehetősen jó körülmények között éltek a sráccal, illetve később a két gyerekükkel. Szilvi keményen unta már a vaskalapos, sótlan férjét, így egyszer-egyszer stikában kiruccantunk együtt az éjszakába. De minek? A német diszkóban mindenki táncolt mindenkivel, viszont egy darab férfi, nem sok, annyi sem szólított meg bennünket – holott jobban néztünk ki, mint a német nők legtöbbje. Még túlsúlyosan is. Ha pedig véletlenül összeütköztem egy pasival, akivel, ne adj’ isten, beszélgetni kezdtünk, és megtudta, hogy magyar vagyok, ráadásul bébiszitter, hát úgy futott, mint a mérgezett egér. Nos, mindenkinek vannak előítéletei, a németeknek mi csupán balkáni szolganép voltunk a kilencvenes évek elején. Mondjuk, nem sokat változott a helyzet azóta sem.

Hét évig nyúztuk egymást Rudival. Be kell vallanom, hogy bizonyos fokig szerettem, különben nem jártam volna vele ilyen sokáig. Minden ismerősöm, akinek meséltem a kapcsolatunkról, azt mondta, hülye vagyok, meg miért hagyom, hogy így bánjon velem. Később rájöttem: Rudi olyan durván sárba tiporta az önbizalmam, hogy azt hittem, nekem már nem is akadhat jobb. Közben azért volt egy-két kiugrási kísérletem, de hamar megtapasztaltam, hogy ebben az országban szép lehetek, sikeres azonban nem. Sem szakmai, sem szerelmi téren. Először is megpróbáltam tanulni, fel is vettek a fogtechnikusképzőbe, ám a német állam nem adott nekem tartózkodási engedélyt. Puff. Ez a fordulat komolyan elkeserített, mert a gyerekvigyázás mellett az egyetlen lehetőségem a takarítás volt (az is feketén), ami, lássuk be, nem megakarrier. A másik lehetőség, hogy férjhez megyek. Rudi elvett volna, csak nem akartam hozzámenni, szerintem érthető okokból. Aztán megismerkedtem Hansszal. Ő erdészként dolgozott, és rokoni kapcsolatban állt az egyik családdal, amelynél csőszködtem. Megtetszettem neki, és a vérmérsékletéhez képest vadul udvarolni kezdett nekem, én pedig – természetemből fakadóan – vettem a kezdeményezését. Nem tudok nemet mondani. Ez nagy hibám, de nem megy. Ha valaki kedves hozzám, hálásan reagálok, és elfogadom a szeretetét. Ja, hogy én viszont nem adok? Igen, ez igaz, viszont eddig mindig olyan ember akart szeretni, akit én nem tudtam. Nem működött a kémia. Az udvarlást mindezek ellenére elfogadom, hiszen a bók mindig jól jön, mindig jólesik.

Nos, Hans büdös volt, valami baja lehetett, mert szörnyű szagot árasztott. Egyszer megpróbáltam vele csókolózni, azonban olyan rosszul lettem, hogy gyorsan el kellett tőle búcsúznom. Sokszor agyaltam azon is, hogy a szaga ellenére mégis hozzá kéne mennem, mert ő legalább rendes, környezettudatos, egészségtudatos, gondol a jövőre, például a rokon gyerekeknek is fa építőkockát és almát visz ajándékba, nem műanyag gyilkológépeket és cukros édességeket. Ő tudta, mi kell egy gyereknek ahhoz, hogy épségben nőjön fel, és megtalálja az értéket ebben a plasztikvilágban is, amelyben élünk. Aztán később láttam, hogy a kölykök egyszer sem vették elő a fa építőkockát, viszont agyongyötörték a szüleiktől kapott Legót és Barbie babát. Hát, ilyenek a gyerekek. Hans például nem nézett tévét. Azt mondta, hogy csupa szemét, amit abban adnak, és teletömik az emberek fejét baromságokkal, káros tevékenységekre meg egészségtelen étkezésre csábítják a népet. Sokkal üdvösebb járni az erdőt, illetve olvasgatni esténként. Én egyetértettem vele, ugyanakkor képtelen voltam szabadulni a sorozataimtól és a jó kis vetélkedőktől, amelyeket a hatalmas csatornaválaszték kínált. Leginkább az szólt Hans mellett, hogy gyönyörűnek tartott. Szerinte én vagyok az ősnő fantasztikus megtestesítője, az igazi asszonyi test, a gömbölyű formák kavalkádja, maga a paradicsom.

Ezzel elérte, hogy elvigyem anyámékhoz, Magyarországra. Még mindig nem volt köztünk semmi – bár aztán lett. Azóta is bánom. Az orromban érzem azt a szagot, pedig totál részeg voltam. Elvittem országlátni, az egyik éjszakát egy Balaton melletti panzióban töltöttük. Vesztemre. Benyakaltam egy üveg vörösbort, hogy jobban elviseljem Hans egyre fárasztóbb társaságát, aztán amikor nekem állt az ajtómban, én nem mondtam nemet. Nem, nem feküdtem le vele, az már horror kategória lett volna; csupán hagytam, hogy taperoljon, és csókolóztunk is. Csúnyán bebambiztam, nyilván lelassult a reakcióidőm, de talán még jókor állítottam le. Azt motyogtam, nem vagyok abban az állapotban, vagy valami ilyesmit. Hál’ istennek, Hans úriember volt, legalábbis ebből a szempontból. Másnap reggel egy órát töltöttem a vécén, és azon filóztam, mi lenne, ha egyáltalán nem mennék ki, vagy egyszerűen lehúznám magam. Amikor mégis előbújtam, azt láttam, hogy Hans zavartalanul nyiszálja a lábkörmeit, és közben néha beletúr az orrába. Visszaszaladtam a klóba, és kihánytam a belem.

Amint visszaértünk Németországba, megkértem, hogy felejtse el azt az éjszakát, és maradjunk barátok. Ez nekem fontos. Én minden exemtől barátságban váltam el, úgy gondoltam, hogy a kulturált emberek tovább tudnak lépni. Hans nem volt erre képes, vérig sértődött, és írt egy olyan levelet, amelyet finoman szólva sem lehetett túl kedvesnek mondani. Akkor visszatértem egy időre Rudihoz, épp egy évre, mert újra jött a nyár, én pedig nyaralni indultam Annával Törökországba. Anna akkor fél éve dolgozott kint, ő is gyerekekre vigyázott, jól összebarátkoztunk. Rudit innentől lazábban kezeltem, hiszen akkor már volt társaságom. Elutaztunk a mesék birodalmába, és megismerkedtem Anna Németországban dolgozó török pasijának családjával. Az öccsével például. Ő volt addigi életem legszebb férfija: kreol bőr, tüzes, fekete szem, atletikus test… Leírhatatlanul szép volt, és engem akart. Megkapott. Két hétre én az övé, ő az enyém. Megtanultam az anyjától, hogyan kell elkészíteni a kapros krumplit, ami isteni a sült halhoz. Úgy volt, hogy levelezni fogunk. Én leveleztem, ő nem. Aztán kicsit kétségbe estem, amikor Cica a telefonban megérdeklődte, hogy használtunk-e gumit, és én csak annyit válaszolhattam, hogy nem.

– Eszednél vagy? És az AIDS?

Cica csak hümmögött, én meg tökre berezeltem, úgyhogy elrohantam vérvizsgálatra. Hat hét pokol után kiderült, hogy tiszta vagyok, mint a ma született bárány, és ezzel a lendülettel vissza is tekertem Rudihoz, a jól beválthoz.

Kata lehúzódott, és beállt a pihenőhelyre, ahol osztrák szokás szerint szupermarket és étterem is egy helyen kínálta magát. Elintéztük folyóügyeinket, aztán vásároltunk két kapucsínót, majd leültünk az egyik szabad asztalhoz. Bár tudtam, hogy Katától nem remélhetek korrekt választ, azért feltettem a kérdést, amely egész úton, sőt, ha azt vesszük, egész felnőtt életemben foglalkoztatott.

– Te, Kata! Szerinted miért csak a selejtek ragadnak rám? Tudod, Rudi meg Hans, Attiláról nem is beszélve…

– Hogy miért? – kérdezett vissza, és az állát a tenyerébe támasztotta. Kedvére volt ez a téma, szeretett a szerelemről filozofálgatni, és agykurkászt játszani. – Egyszerűen vonzod a hibás fazonokat, mintha menedéket keresnének nálad az elveszett lelkek. Mind hibbant, és azt hiszik, te annyira megértő vagy, hogy a hibbantságukat is tolerálod, elviseled, sőt, kifejezetten szereted. Szerintem csupa anyakomplexusos talál meg.

– Tényleg… Egyik sem volt százas… – mondtam elgondolkodva.

– Mert olyan iszonyú kedves vagy. Pátyolgatod, tutujgatod őket. Nézd meg! Az összes nyomid megvan még valahol a padláson. Még az egyéjszakások is. Nem tudsz nemet mondani.

– De miért nem kellek a jó pasiknak? Illetve miért csak egy éjszakára vagy egy napra?

– Mert hülyék. Nem is ismerek nálad jobb csajt – vágta rá nem túl meggyőzően. Mi mást mondhatott volna? Egyszerűen ő sem tudja a választ. Talán az a baj, hogy nem vagyok modellalkat? Sok csinos, telt lány talál párt magának, nem kell ahhoz piszkafának lennie. Kata is súlyos egyéniség, mégis boldogan él a párjával már vagy két éve. Dundi, de jól öltözött, értelmes, ápolt, öntudatos, és van pasija. Valami más baj van. De vajon mi?

– Te hogy találkoztál Gyurival? Szerinted miért vagytok még mindig együtt? Mi a titok, amit én nem ismerek?

– Fogalmam sincs. Állandóan nevettünk, az első perctől tudtuk, hogy valami elkezdődött, fogalmam sincs… Mint a borsó meg a héja, szinte rögtön… mintha mindig is ismertük volna egymást. És persze az elektromosság… Csak úgy sistergett a levegő, amikor együtt voltunk. Még most is sistereg… – vigyorgott. – Ennyi. Aztán kialakult…

– És én mit rontok el? – kérdeztem, bár inkább önmagamtól. – Lehet, hogy soha nem csap meg az elsöprően romantikus, kétoldalú szerelem, amit kamaszlányként Cicával elképzeltünk? Lehet, hogy nem mindenki képes a boldogságra? Lehet, hogy ehhez tényleg képesség kell? Vagy mi?

Felhajtottuk a kávénkat, és kiballagtunk a kocsihoz. Kata indított, majd újra ráálltunk az autópálya elfogyni nem akaró aszfaltjára.

Ha visszagondolok, Németországban tényleg csupa hibás pasival akadtam össze. Például ott volt Jürgen, aki akkor tűnt fel, amikor már Annával együtt béreltünk lakást. Jürgen szintén az egyik „gyerekem” rokona volt, foglalkozását tekintve tűzoltó. Elég helyesnek találtam, és amikor randira hívott, örömmel elfogadtam. Tetszett, hogy magas, vállas. Kifejezetten szórakoztatónak tűnt, igaz, a mód, ahogy a randevúra hívott, nem volt igazán ínyemre. Azt kérte, hogy én menjek el hozzá, de ne féljek, nem akar semmiféle szexuális bűncselekményt elkövetni ellenem, egyszerűen csak meg szeretné mutatni a városrészt, ahol él, ráadásul kellemesebb ott sétálni, mint a város dzsungás részén, ahol én lakom. Furcsálltam, furcsálltam, azonban felettébb untam már Rudi újabb bunkóságait, miszerint az én pénzem az ő pénze, az ő pénze is az ő pénze, úgyhogy vállaltam a kockázatot, és elbumliztam Jürgenhez. Bevallom, valóban csendes – és némileg vidékies – a városnak az a része, ahol a lakását bérelte, nem beszélve a környékről, amely a hárstól illatozott.

Megérkeztem a téglaépítésű, négyemeletes ház elé, és felcsengettem. Ő beengedett, én pedig felcaplattam a negyedikre. Reméltem, hogy kapok egy pohár vizet vagy valami más folyadékot, mert vattát köptem a melegtől. Jürgen mackóban nyitott ajtót, nem készült túlzottan a fogadásomra. Nem arról van szó, hogy gyertyafényes vacsorát vártam, vagy exkluzív meglepetést, ugyanakkor reméltem, hogy legalább egy kicsit kicsípi magát a tiszteletemre. Hát, nem csípte ki, és még vízzel sem kínált, kénytelen voltam kérni. Aztán azt mondta, hogy mehetünk, és elindult kifelé a lakásból. Még csak szét sem nézhettem, pedig furdalt a kíváncsiság, ezért azt füllentettem, hogy pisilnem kell, így felkereshettem a mosdót.

Gyorsan lecsekkoltam, a vécé tisztának tűnt, a fürdőben pedig nem találtam női cuccokat, látszott, hogy egyetlen férfi használja. Megnyugodtam. Arra gondoltam, biztosan csak zavarban van, azért nem hívott be.

Jürgen már türelmetlenül toporgott az ajtóban. Akkor néztem rá a lábára.

– Te így jössz? – kérdeztem nevetve, amikor láttam, hogy nincs rajta cipő, csak egy cérnazokni, amire sízoknit húzott.

– Igen. Ugye, nem baj? – kérdezte teljesen komolyan.

– Most viccelsz? Nem húzol cipőt?

– Nem. Azért akartam, hogy itt sétáljunk.

– Nem értem – ráztam a fejem.

– Lúdtalpam van, és azt mondta a doki, hogy minél többet sétáljak mezítláb. Gyakran mászkálok így, amikor ilyen szép az idő. Este nincsenek sokan az utcán. – Elég hülyén nézhettem, mert még egyszer megkérdezte: – Zavar téged?

– Ja? Nem, nem! Csak elbambultam… – hebegtem, és elindultam utána.

Kiértünk a házból, onnan rögtön a mellette elterülő park felé vettük az irányt.

Baktattunk, baktattunk, semmi különösről nem esett szó, merengtem a férfiak furcsaságain, nem tudom, ő meg mire gondolt, de egyszerre egy hatalmasat szellentett. Akkorát, hogy a madarak felröppentek a fákról ijedtükben. Beledurrantott a romantikus, andalgó csendbe. Megcifrázta, aztán rám nézett. Döbbent arccal bámultam vissza rá.

– Aminek ki kell jönnie, annak ki kell jönnie. Csikart – mondta teljesen természetes hangsúllyal; abszolút nem volt zavarban, még egy bocsánatkérő mosoly sem tűnt fel az arcán.

Ott, abban a pillanatban kiábrándultam belőle. Felgyorsítottam a randi tempóját, majd megkértem, hogy ezentúl találkozzunk ritkábban, mert iszonyú elfoglalt leszek. Egy hónap után, amikor megpróbáltam különböző kifogásokkal minél messzebbre kitolni a következő randi időpontját, kirúgott. Azt mondta, komolytalan vagyok, nem hiszi, hogy nekem mindig dolgom van, és elege lett ebből a magyar felelőtlenségből. Huh. Soha életemben nem örültem még ennyire egy szakításnak. Azért jó kapcsolatban maradtunk, főleg, mert nem bántottam meg a hiúságát, megadtam neki a lehetőséget, hogy úgy érezze, ő szabadult meg tőlem.

Hihetetlen, hogy egyesek mennyire furcsán értelmezik a társadalmi érintkezést. Íratlan szabály, hogy az első, de még a második randin sem pukkantjuk le a partnerünk fejét, ez egyszerűen illetlenség, és antiszociális magatartást feltételez. Én senki előtt nem szellentek, még Rudi előtt sem tettem sosem, pedig vele hét évig jártam. Kibírtam, arrébb mentem, vagy a vécén intéztem el. Megoldottam. De hogy az első randin? Milyen önbizalommal kell rendelkeznie valakinek ahhoz, hogy egy ilyen otrombaságot kövessen el az áhított nő vagy férfi előtt? Ettől válik valaki természetessé vagy szabaddá? Hogy azt tesz, amit akar, és a viselkedési szabályoknak simán fittyet hány? Vajon Jürgennek volt nője előttem? Volt egyáltalán nője valaha? Van olyan nő, akinek nem tépi ketté a romantikus ábrándozását egy hatalmas puki? Mit puki! Robbanás. A lúdtalp oké. Bárki lehet lúdtalpas, arról nem tehet. Kicsit tényleg furcsálltam, ahogy zokniban csatangol a parkban, ám én képes vagyok tolerálni a másságot. Az első randin bekövetkező szellentés bűntettét azonban nem. Azt képtelen voltam.

Akkor már egyébként is jöttem volna haza, nem akartam kint maradni anélkül, hogy tanulhatnék. Rudi még ott molyolt körülöttem, de már nem érdekelt, és a barátnőim is folyton csábítottak, hogy itthon izgalmasabb az élet.

Nem lettem szerencsésebb a szerelem terén akkor sem, amikor otthagytam Németországot, és hazaköltöztem.

Kint akkor a mokaszin volt a divat, a lenvászon és a laza cuccok. Itthon a miniszoknya, a patacipő és a feszes, mellbedobós ruhák vitték a prímet. Úgy néztem ki a barátnőim mellett, mint egy libapásztorlány, ők meg próbáltak rávenni, hogy öltözzek kicsit dögösebben, mert itt a természetességből nem nagyon lehet megélni. Legjobb a tiszta poliészter. Nem foglalkoztam ezekkel az érvekkel, hordtam tovább a papucscipőimet és a könnyű ruháimat. Buliról bulira jártam Cicával, noha bármennyire igyekeztem, nem voltam vékony, sem szőke vagy dögös vörös, hosszú hajú. Még hogy nem számít a külső! Ilyet is kizárólag a bombanők és a férjezettek mondanak. Igenis számít, ugyanis az ember nem akar megismerkedni olyasvalakivel, aki külcsíny tekintetében nem vonzó számára. Attól fogva kit érdekel, hogy szép-e a lelke? Ettől egy szombat este besokalltam. A szórakozóhelyen ugyanis minden valamirevaló ürge Cicával akart „társalogni”, én meg zokogva kirohantam a helyiségből. Cica utánam futott, nem értette, mi a bajom. Naná, hogy nem értette. Neki sosem kellett megküzdenie azzal a fajta féltékenységgel, amely engem abban a pillanatban mardosott. Emlékszem, megfogadtam, hogy akkor sem leszek szőke cica, ha a fene fenét eszik, és dafke nem fogok magas sarkú cipőt hordani, mert az egészségtelen.