.

biblioteka
EUROPOM U TRIDESET KNJIGA

knjiga 17..

glavni urednik:
Drago Glamuzina

izvršna urednica:
Sandra Ukalović

Dimitri Verhulst
Nažalosnost stvari

izdavač:
V.B.Z. d.o.o., Zagreb
10010 Zagreb, Dračevička 12
tel: +385 (0)1 6235 419, fax: +385 (0)1 6235 418
e-mail: info@vbz.hr
www.vbz.hr

za izdavača:
Mladen Zatezalo

urednik knjige:
Stjepan Ravić

lektura i korektura:
Filipa Lipnjak

grafička priprema:
V.B.Z. studio, Zagreb

Ovaj projekt je ostvaren uz financijsku potporu
Europske komisije.
Ova knjiga odražava isključivo stajalište autora knjige
i Komisija se ne može smatrati odgovornom
prilikom uporabe informacija koje se u njoj nalaze.

.

Dimitri
Verhulst
Nažalosnost
stvari

s nizozemskoga preveo:
Radovan Lučić

2016.

.

biblioteka
EUROPOM U TRIDESET KNJIGA

knjiga 17.

naslov izvornika:
Dimitri Verhulst
DE HELAASHEID DER DINGEN

De helaasheid der dingen © 2006 Dimitri Verhulst
Originally published by Uitgeverij Atlas Contact, Amsterdam
All rights reserved.

copyright © 2016. za hrvatsko izdanje:
V.B.Z. d.o.o., Zagreb

ISBN: 978-953-304-849-9 (EPUB)

.

Iznenadilo me je da čovjek cijeli život može posvetiti neuspješnom oponašanju svijeta, a ako i postigne kakav uspjeh, onda zapravo samo prolaznosti dodaje prolaznost, onome što ne može dobiti dodaje ono što nema.

Pierre Michon,Gospodari i sluge

Zašto više ne sanjam svoju majku? Možda zato što sam o njoj previše pisao, čak sam izložio njezin prekrasan profil na omotu knjige, prizivao sam njezinu prisutnost premda ništa nisam htio prizivati. Majka mi nije smetala, pišući toliko o njoj sâm sam je bio dozvao, no čini mi se da sam na koncu stvorio književni lik, vrlo složen, zamršen i umjetnički dorađen, a time mi je izmakla moja prava, mrtva majka. Ja sam siroče svoje mrtve majke jer sam o njoj previše pisao.

Francisco Umbral, Biće daljina

.

Za Windopa*. Također kao sjećanje na moju baku,
koja je željela izbjeći sramotu pa je umrla
dok sam dovršavao posljednje stranice
rukopisa.

* Windop (vjetar u lice) nadimak je članova obitelji Verhulst u njihovom rodnom mjestu, nap. prev.

.

Moguće sličnosti nekih likova iz knjige s postojećim osobama počivaju isključivo na poznavanju ljudske prirode.

Lijepa mala

Naslućivani povratak tete Rozi u Selendru odjeknuo je kao vrlo ugodno iznenađenje u životima naših posve beskorisnih muškaraca, među koje ću se uskoro i ja moći ubrajati. Dan je počeo s njezinim imenom: Rozi! Rozi! – koje je sa sobom donosilo nadu. Jer netko se vratio! Netko tko se ovdje rodio i napustio ovaj kraj sada se vratio! I još k tome, sâma teta Rozi. Njezin povratak tumačio se kao znamen iz Staroga zavjeta, dokaz da Selendra nije nimalo beznačajna i da nismo tako beskorisni kao što je to matematički dokazano.

Činjenica je da je moja teta Rozi bila rijetko lijepa žena i da je podijeliti postelju s njome među muškarcima slovilo kao velik uspjeh. Dok je bila u zenitu ljepote, moj je djed rado dopuštao da ga počaste odvažni mladići koji bi se napijali da mu se dodvore (nimalo nije poštovao muškarce nevične piću) i koji bi se s njim nadmetali u opijanju ne bi li došli u obzir za savršenog zeta. Kad mu se rak već potpuno raširio svuda po tijelu, morao je sve češće prekidati svoje fantastične pijanke da ispljune krv u zahodsku školjku i na kraju mu se nije posrećilo da doživi vjenčanje svoje obožavane kćeri. Dva metra pod lakom zemljom, kaže se da je to dubina koja vrijedi i za pijance. Moja je baka, sve dok nije završila u čamotinji staračkoga doma, tjedno laštenje njegova groba od najcrnjeg mramora smatrala svojom udovičkom dužnošću. Nakon pogreba svoga oca, Nadpijanca Našega, teta Rozi se odlučila za muškarca bez prošlosti te se s njim skrasila u dalekome glavnom gradu, na duboku žalost naših mladića koji su sad morali unesrećivati neke druge, ružnije žene. Naše je selo po tko zna koji put zadesila sudbina da sve što je lijepo ode, ili propadne.

Teta Rozi sve je manje željela imati ikakve veze sa Selendrom; s pomoću jednoga muškarca (kome jedva da smo znali ime, a da ne govorimo o njegovim kapacitetima u pogledu pića) otrgla se iz zagrljaja tog mjesta što je zacijelo doživjela kao bijeg od smrti. U rijetkim telefonskim razgovorima spominjala bi nagomilana bogatstva, preuređivanje krovne terase, blagodati saune i uzbuđenja gradskog života. Razglednice kojima je ljeti održavala vezu sa zavičajem donosile su prozaične sunčane pozdrave iz dalekih krajeva koje smo tvrdoglavo odbijali potražiti u atlasu. A za njenih još rjeđih posjeta preklinjali smo joj muža da svoj preskupi automobil ne parkira pred našim vratima. Bili smo siromašni, oduvijek, ali svojim smo se siromaštvom ponosili. Parkiranje luksuznog automobila pred našim vratima doživljavali smo kao poniženje, sramili bismo se pri samoj pomisli da bi netko iz sela mogao vidjeti kako neki član obitelji Verhulst raspolaže zavidnim sredstvima.

Dakle ovako: svoje prve godine života proveo sam s roditeljima u ulici Kantonstraat, u sirotinjskome stambenom bloku sa zajedničkom pumpom za vodu i komunističkim zahodom, rupom u dasci točno iznad septičke jame. Zidovi dnevne sobe bili su s unutrašnje strane potpuno vlažni, a u natrulo drvo prozorskih okvira gurali smo izgužvani novinski papir da bismo se zaštitili od propuha. Moj otac uvijek je sa žarom govorio o neudobnostima našega stana – želja za lagodnošću značila je nedostatak muškosti – a kad smo se napokon preselili u Merestraat učinili smo to samo zato da bi nam bilo još gore. Tamo se zahod također sastojao od rupe u dasci, a osim toga, kao poseban bonus, prokišnjavao je krov. Pod u kuhinji bio je prepun kanti za hvatanje vode što se cijedila sa stropa. Predivne su bile večeri kada smo zajedno na kauču slušali zaokružene zvukove kapanja u kantama i pogađali koje nam to ksilofonske melodije sviraju kroz rupe na krovu. Zdjelice s otrovom za štakore svakodnevno smo dopunjavali; imali smo osjećaj da se zapravo zdušno brinemo za te životinjice umjesto da ih uništavamo kao gamad. A po život opasne stepenice iznad okna za podrum, toliko trule da su po njima već rasle gljive, bile su nam savršen primjer proleterske arhitekture. Moj otac bio je pravi socijalist i trudio se svim silama da ga kao takvoga priznaju. Imovinu je poistovjećivao sa suvišnim brisanjem prašine. Imovina posjeduje čovjeka, a ne obrnuto. Ako bi nam zbog nepredviđene štedljivosti zaprijetila opasnost da kraj mjeseca dočekamo s viškom novčanih sredstava, podigao bi sve pare s banke i zapio cijelu plaću kako bi nas zaštitio od iskušenja kapitalizma. Moja majka se, nažalost, vidljivo pretvarala u malograđanku, previše je držala do sebe da bi hodala u iznošenim cipelama te je nakon deset godina braka zatražila rastavu. Sa sobom je ponijela sav namještaj, što je moga oca ispunilo neizrecivim blaženstvom. Napokon nije više ništa posjedovao, ni ženu ni ostalo pokućstvo, pa se vratio svojoj staroj majci. Samo se po sebi razumije da smo duboko prezirali rođake koji su nam pred vratima parkirali svoje skupe automobile i posjećivali nas za blagdane u degutantno skupoj odjeći.

Brzina kojom je kružio glas da se teta Rozi vratila u Selendru – o, ljudi, čuda! – nije se mogla pratiti, i tih su me dana redovito spopadali nanovo rođeni muškarci nastojeći doznati koliko su pijana seoska naklapanja istinita. A bila su posve istinita: teta Rozi se i na naše čuđenje vratila, podvijena repa s modricama na očima, i pitala može li neko vrijeme ostati kod nas sa svojom kćeri.

Kod nas, to znači kod moje bake. Četvorica od njezinih pet sinova, uključujući i moga oca, upropastili su svoje ljubavne veze i vratili su se mami. A budući da se moja majka nije htjela riješiti samo moga oca, nego i mene, brigu o meni preuzela je baka te sam bezvoljno provodio svoje dane s ocem i tri strica. A sada će nam se, dakle, pridružiti teta Rozi i sestrična Silvi, u bijegu od čovjeka koji im je zagorčavao život batinama i kurvarlukom.

Svoju sestričnu iz Brussela nisam često viđao, samo tu i tamo oko Nove godine ili na sprovodima, a i tada bismo se mudro ignorirali, osjećajući da dolazimo iz drukčijih svjetova. Mislim da je svirala klavir i plesala balet, u ružičastoj suknjici. Bila je dijete koje je pomno pazilo koliko dnevno pojede kalorija i kojem je za Božić poklone donosio itekako dobrostojeći Djed Božičnjak. Sveučilišni studij bio je nešto samo po sebi razumljivo, a s obzirom na to da je naslijedila majčinu ljepotu, uskoro će si moći s užitkom priuštiti da joj se muškarci uzalud udvaraju. Bila je nešto mlađa od mene, no kako je djelovala vrlo samouvjereno, nisam se nikako usudio iskoristiti tu dobnu razliku. Ne bi se moglo reći da sam bio zadovoljan njenim dolaskom. Posve sam se dobro osjećao u našoj muškoj utvrdi pa sam je doživljavao kao smetnju. Silvin fin odgoj predstavljao je poteškoću, njezin nas je pogled podsjećao na našu neuglednost.

Moj otac je uvijek srao uz širom otvorena vrata. Izmet mu je neopisivo smrdio po prastarom siru, a znao je i spuštenih gaća stajati u hodniku, na dva metra od školjke, tako da se nisam mogao praviti da ga ne čujem, vičući da mu donesem toaletni papir ili drugi dio novina. Tako je činio godinama, a sustav je besprijekorno funkcionirao: uvijek bi odmah dobio što je tražio. No sada, pod budnim Silvinim pogledom, kao da smo se odjednom počeli sramiti sami sebe. Sramili smo se što ujutro u gaćama, češući se, silazimo s prvog kata. Sramili smo se što pušimo pred televizorom sa smrdljivim nogama na stolu. Sramili smo se sirovoga mljevenog mesa, koje smo jeli na kile jer je bilo jeftino i jer ga nismo trebali pripravljati, sramili smo se što smo ga rukama trpali u usta, a onda ispirali hladnom kavom koja je još od jučer ostala negdje u kakvoj šalici. Sramili smo se i crva koje bismo dobivali od tog mesa i protiv kojih ne bismo ništa poduzimali. Sramili smo se i svojih prdaca koje smo ponosno izvodili što smo glasnije mogli, svojih podrigivanja kojih više uopće nismo bili svjesni. Sramili smo se svojih bezrazložnih psovki, stidnih dlaka koje smo ostavljali na zahodskoj školjci, prstima otkinutih okrajaka nokata što su mjesecima ležali po tepihu. Sramili smo se cigareta s kojima bismo zaspali u naslonjaču, zuba smeđih od nikotina i vječnoga pivskog zadaha. Sramili smo se droljica koje bi baka slučajno sretala pri doručku i koje bi stalno morala pitati za ime. Sramili smo se svog pijanog pjevanja, svog prostačkog jezika, svojih povraćotina i sve češćih posjeta policajaca i ovršitelja. Sramili smo se, ali nismo činili ništa da se promijenimo.

Prošla su tri tjedna prije nego što je tetak Robert, muž tete Rozi, pokucao na naša vrata i zapitao „Je l’ Rozi ovdje?“, a mi rekli „Rozi? Ne, zar bi trebala biti ovdje?“, a on bez pitanja samouvjereno ušao, uhvatio tetu Rozi za kosu, izvukao je van i ugurao u auto. A moja je sestrična plačući sjela na stražnje sjedalo i nestala iz mog života do sljedećeg sprovoda. Tetka Roberta ćemo srediti, to je bilo potpuno izvjesno, najradije nožem, sasvim polako, i zakleli smo se da će onaj tko prvi sazna da tetak Robert ima rak, tu časnu dužnost preuzeti na sebe. Jer rak ćemo dobiti svi, kao što nam je sa stilom pokazao Naš Nadpijanac, navršiti šezdesetu smatrali smo vrhuncem malograđanštine. No, iskreno govoreći, morali smo priznati da smo odahnuli kad su teta Rozi i Silvi konačno otišle, njihov boravak previše nas je suočavao s nama samima.

Bijedan život vrlo je pregledan. Silvi je gledala kako moj otac i stričevi popodne dolaze na doručak i kako se, nakon prve ritualne cigarete, bacaju na mljeveno meso i sardine ne bi li nekako suzbili mamurluk. Gusto ulje u kojem su plivale sardine cijedilo se s njihovih brada i oni bi ga otirali rukavima istrošenih pulovera, ako bi im se dalo. A onda su izlazili da bi se satima kasnije vratili mrtvi pijani. Neki ljudi nazvali bi to spiralom, nama se naziv „ciklus“ činio prikladnijim. Kako bi se sakrila od oca, Silvi tri tjedna nije odlazila u školu; promatrala je kako za prljavim kuhinjskim stolom bezvoljno učim i rješavam kaznenu zadaću. U međuvremenu je čitala knjige koje su je činile pametnijom, rječitijom, i koje će s vremenom još više produbiti jaz između nje i ostatka rodbine. Osjećao sam njene teške misli kad bi potpuno budna ležala uz mene u krevetu i zureći u strop slušala hrkanje moga oca, koji je razjapljenih usta, često i sa smrdljivim čarapama na nogama, spavao kao zaklan nakon neke teške pijanke. Ili škripanje zuba moga strica Letve. Sto posto je osjećala duboko gađenje prema našoj odjeći što je nabacana na hrpu ležala nasred sobe i čekala da je baka stavi u perilicu. Ne znam što joj je bilo odvratnije, smeđi čikovi u pepeljari do kreveta, mrlje od znoja na plahtama, ili očeve čarape. Ništa nije govorila. Bilo bi mi draže da mi je, kao sestrična bratiću, iskreno prigovorila zbog našega životnog stila. No ona nas je šutke prezirala.

„Mali, bi li prošetao s našom Silvicom? Dijete je potpuno blijedo, neprestano sjedi u kući.“

Što da radim s njom? Uopće ne razgovara sa mnom, a i vrlo me podcjenjivački pogledala kad sam vrhom kemijske olovke sastrugao grumen voska iz uha. Možda u Brusselu upotrebljavaju štapiće za uši, ali kao da je to važno. Smatrao sam da bi trebala pokazati malo više zahvalnosti zbog gostoprimstva koje je kod nas uživala. Uostalom, u ovom selu za takvo razmaženo derište nije bilo ničega zanimljivoga. Možda bi se oko nje mogli potruditi moji prijatelji koji su neprestano nešto prtljali po ukradenim motorima, ali to tetu Rozi ne bi previše razveselilo. Moji prijatelji su bili prave seljačine, mogao sam od njih svašta tražiti za najam svoje sestrične, ali ipak sam imao malo previše ponosa. Kad jednom iziđem s tom šutljivom i umišljenom balavicom, ponosit ću se njome i dobro ću je paziti. Nikome ne bi bilo preporučljivo uputiti ikakvu primjedbu na njezino dolično ponašanje. Ali što ću s njom? Šetati? I usput razgovarati o tome što ćemo postati u životu? Čime se bavimo u slobodno vrijeme? Kako je bilo u školi?

Moj otac je predložio da je odvedem u kafić, što se teti Rozi nikako nije dopalo. Ali teta Rozi je također primijetila da se djetetovo lice odjednom ozarilo.

„U koji kafić idete?“ zanimalo ju je.

„U ‘Kutak’. Ili u ‘Družbu’. Vidjet ćemo.“

„Hoće li i André biti tamo?“

„Kako ja to mogu znati? Misliš da sam vidovit?“

„Pamet u glavu! I nemojte se vratiti prekasno!“

„Silvi, što misliš o tome? Je li ti se ide u kafić s ujakom Pierreom?“

Išlo mi je na živce što smo svi s tom malom odjednom pokušavali govoriti na finom nizozemskom.

Čak sam i ja zgriješio. Njezino lice jednostavno je to tražilo.

Silvi potvrdno kimnu i obuče kaput. Išao je i naš mali, dakle ja.

„Rozi, curo, odi i ti s nama! Znam neke koji će biti sretni da te opet vide. Malo svježeg zraka neće ti škoditi.“

No teti Rozi se nije išlo. „A ti, Letva? Ideš?“

„Isaac Newton!“ poviče naš Letva.

„Molim?“

„Isaac Newton, kažem, jebote!“

Letva je ležao na kauču i gledao neki kviz na televiziji.

„Morat ću vas razočarati, draga gospođo, točan odgovor na ovo pitanje glasi Isaac Newton.“

„Vidi, vidi, pa ti uopće nisi tako blesav kao što izgledaš.“

„Ma to je repriza, glupane. Čekajte, idem i ja s vama na pivu.“

Nije postojao neki poseban razlog zašto smo te večeri odabrali „Kutak“, s obzirom na to da su svi kafići u našem selu bili manje-više isti. Stolovi i stolci bili su jednostavni i jeftini jer bi ih se ionako porazbijalo u svađi kojoj bi se razlog isti čas zaboravio i koja nikada ne bi trajala duže od jednog pijanstva. U svima je stajao džuboks s pločama koje nitko više nije puštao, no mi smo ih preslušavali sa suzama u očima. Roy Orbison bio je najveći glazbenik svih vremena, čak i onih koja tek trebaju doći i koja nam sigurno neće biti sklona. Nema ljepšega od ispijanja zadnje krigle sa suzama u očima, dok gazdarica skuplja staklene krhotine na svoju lopaticu za smeće, a u džuboksu svira Roy Orbison. I onda moliti gazdaricu još jednu pivu, sad stvarno zadnju, putnu, popijemo pa idemo i ona može na miru zatvoriti kafić u kojem ćemo sutradan opet biti prvi gosti. Razlike između tih kafića bile su samo u sitnim pojedinostima. Naš izbor najčešće je zapravo ovisio o broju otvorenih računa za piće zbog kojih se nismo usudili pojaviti prije nego što sa svih strana nekako skupimo dovoljno za podmirenje duga. Od svih nas, jedino je moj otac imao stalan posao, na pošti, ali i on je raznoraznim birtašima znao biti dužan čak po nekoliko mjesečnih plaća.

„Kutak“ je vodila žena s dvije patuljaste kćeri blizanke čiji je otac vrlo brzo nakon poroda netragom nestao i otada nije dao nikakva znaka da je još živ. Samohrana majka s dvije identične kćeri zaostale u rastu i neotplaćenim kreditom za kafić u koji je prilično uložila. U njezinu kafiću pilo se dovoljno, ti su prihodi bili zajamčeni. A kad su patuljčice morale krenuti u školu, za što je trebalo novaca, majka se pobrinula za dodatnu financijsku podršku sredstvima koja su ženama prirodno dâna. No tako je kafić došao na loš glas, a supruge su svojim muževima priređivale neugodne scene svaki put kad bi se ovi nesigurna koraka vraćali iz „Kutka“. Blizanke su odrastale u kafiću. Igrale su se svojim lutkama ispod biljarskog stola, imale su dućan s podlošcima za pivo i plastičnim povrćem, fliper im je bio tezga i prodavale su svoje igračke maminim dobronamjernim gostima. Od muškaraca koji su tamo sjedili svake večeri pokupile su vulgaran govor, tako da su u dobi od deset godina već bile prave prostakuše s inventarom masnih viceva iz kojeg su mogle beskonačno crpiti za svačiji ukus. Kad im je bilo dvanaest, a tada već odavno više nisu rasle, bile su već prave alkoholičarke, jer su, da pomognu majci pri pranju čaša, stekle naviku da ispijaju ostatke piva iz svih krigli.

U to je vrijeme u susjednom selu bio popularan kafić zvan „Jarac“. Gazda je imao staroga jarca kojega bi za dobru lovu izvukao iz štale i dao mu da pije jaka piva, na veliko zadovoljstvo gostiju koji su umirali od smijeha kad bi naroljani jarac hodao preko stolaca i posrćući tražio put ka svojoj mekoj slamici, gdje bi se opružio da prespava pijanstvo. Lako je moguće da je to poslužilo kao inspiracija gazdarici „Kutka“. Činjenica je da su dvije patuljčice u jednom trenutku jedna drugu pokušavale napiti do besvijesti i da su padale vrlo visoke oklade na onu koja će ostati za stolom.

Mnogo prije nego što smo sa Silvi posjetili „Kutak“, patuljčice su doznale da od rođenja imaju neku bolest teškoga imena koje nisu mogle zapamtiti i da ne postoji mnogo izgleda da će navršiti dvadesetu. Potpuno u šoku zbog tog ograničenja, odlučile su nadoknaditi unaprijed izgubljeno vrijeme i počele su piti još više nego prije, pri čemu se znalo dogoditi da posve obeznanjene skoče na neki od ljepljivih stolova i zadignu suknje pred svojom zahvalnom publikom, koja je s mješavinom opčinjenosti i gađenja zurila u njihove patuljaste pizde. Pitao sam se bih li trebao Silvi moralno pripremiti na moguće prizore. Jer neka nas zabava sigurno čeka. U našim životima određene su stvari bile potpuno izvjesne, taj luksuz smo si mogli priuštiti.

Kad smo ušli u kafić, dočekao nas je dobro poznat učmao ugođaj. Mogao bih se kladiti da pijanci na šanku već satima jadikuju o svojim zlovoljnim ženama, rastavama braka, plaćanju režija. Teme koje se ovdje načinju kao što se negdje drugdje priča o vremenu. Dvojica muškaraca igrala su biljar, ali nisu baš ginuli od želje za pobjedom, za kartaškim stolom četiri su starca pažljivo proučavala sudbinu koju su držali u svojim drhtavim rukama, a ostali prisutni strpljivo su se nalijevali do stanja u kojem se sreća i nesreća nerazmrsivo isprepliću.

„Daj svima piće!“

Tim je riječima moj otac uvijek ulazio u kafić. Patuljčice su uzele narudžbe i proslijedile ih majci, koju je naš Letva upravo uštinuo za stražnjicu umjesto pozdrava. Vidio sam kako je Silvi nespokojnim pogledom popratila to slobodno ponašanje svog rođenog ujaka i primijetio sam kako je konačno malo porumenjela u licu. Pila je neki sok bez šećera. „Sugarfree“, rekla je. U to doba već sam se ozbiljno pripremao postati pravi muškarac, poput onih koji su visjeli tamo na šanku, pa bi mi otac naručivao „dizel“, kako smo nazivali mješavinu piva i kole. Mislio je da sam još premlad za čistu pivu, ali na dječaka mojih godina, koji pije samo sokove, ne bi baš mogao biti ponosan.

„Vidim da ste si poveli dobrog komada, frajeri, ali ako dođe murja i pita je za godine, moglo bi biti sranja.“

Bio je to André, koji je odmjeravao Silvi nimalo nevinim pogledom.

„To nam je rođakinja, André. Taj komad ti je naša Silvi.“

„Silvi? Je l’ to možda kći vaše Rozi?“

„Da.“

„Čovječe, kako je mala lijepa!“ i André se spusti s barskog stolca da bi pružio ruku mojoj sestrični, što je učinio vrlo elegantno. Poljubio joj je nadlakticu, prijazno se nasmiješio pokazavši svoje crne, škrbave zube, i rekao mi: „Dimitriću, baš mi te je žao; sigurno ti nije lako suzdržati se kraj takve sestrične.“ Smrdjelo mu je iz usta, što me uopće nije iznenadilo, bio sam spreman na zadah truleži iz te njegove gubice. Začuo se smijeh i shvatio sam da se od mene očekuje da odgovorim Andréu, iako mu primjedba uopće nije bila duhovita. No ja sam samo šutke ispio svoj dizel do dna.

„Hajde, hajde, svi smo mi šlatali sestrične kad smo bili mladi.“ A kako sam i dalje šutio, dodao je: „Imaš pravo što šutiš.“ Time je najavljena sljedeća runda pića. Bilo je neizbježno da se sad počne razgovarati o teti Rozi, svi su s raznih strana čuli da je ponovno primijećena u Selendri, a kako smo sad ovdje sjedili s njezinom kćeri, očito je to bila istina. Svatko je po svaku cijenu od nas htio doznati kako i zašto, ali mi smo uporno šutjeli. Zabavljalo nas je slušanje različitih teorija, jedne luđe od druge, ali postajalo je sve jasnije da je sama činjenica što se teta Rozi vratila, u selu probudila davno zaboravljene osjećaje. No kako se iz naših usta nije mogla izvući nijedna suvisla riječ na tu temu, njihova se pozornost opet prebacila na Silvi, za koju je André svaki čas ponavljao kako je lijepa i kako će se tek razviti u pravu ljepoticu, a na njezinome su savršenom licu pokušali prepoznati crte koje je naslijedila od majke. Čudilo me da se moja sestrična nije osjećala neugodno u središtu pozornosti tih grubih muškaraca. Naprotiv, čak kao da je imala neku prirodnu naklonost prema njima, smijala se svim šalama sve pijanijeg Andréa, koji je počeo piti i častiti takvim tempom da su ga nakon nekog vremena mogli pratiti još samo moj otac i njegova braća.

„Pokazat ću ti kako u zadnje vrijeme serem!“ rekao je André obraćajući se Silvi, zadigao svoju otrcanu košulju i pokazao joj dlakavi trbuh prepun ožiljaka i kvrga. Crijeva mu je izjeo rak, a da se riješi izmeta koristio se medicinskom vrećicom s kojom se, na svoje veliko čuđenje, jednoga dana probudio na operacijskom stolu. Više uopće ne treba ići u zahod, sve se lijepo bućkalo u toj vrećici što mu se klatila pod pivskim trbuhom. „Gle!“ I mi smo gledali. Gledali smo kako se govno cijedi u vrećicu. Lagano, kao da dolazi duboko iznutra iz neke tube na koju je netko upravo nagazio. Mokro, rastresito govno s pjenicom. Moja je sestrična, kao da sjedi u prvom redu na demonstraciji kakvog znanstvenog pokusa, s neobičnim zanimanjem gledala smeđu smjesu u Andréovoj vrećici za izmet. Cijeli je prizor, uostalom, bio i odigran posebno za nju. Svi smo znali da André neće dočekati Božić i divili smo se s kakvom je lakoćom pljuvao smrti u lice. Umrijet će dostojanstveno, zadnji će dah ispustiti na šanku.

„Eto“, rekao je, „ja sam sa sranjem gotov. Još samo da pustim vodu.“ Nato je naiskap ispraznio kriglu pive. „Nemaš pojma koliko mjesečno uštedim na wc-papiru.“ Bio je to crni humor koji se Silvi toliko dopao da ga je odmah platila u naturi nizom prekrasnih bijelih zuba kakvi ovdje još nikad nisu viđeni.

„Daj svima još jednu rundu!“

O karakternim osobinama patuljaka štošta se naširoko pisalo i razglabalo, i ja doista ne osjećam nikakvu potrebu da se miješam u takve rasprave, ali te su se večeri patuljaste blizanke iz „Kutka“ ponašale krajnje neuljudno. Nikako nisu mogle podnijeti da je neka posve strana osoba u središtu pažnje, da joj se dive zbog njezine iskonske ljepote. Istina, nisu sve stvari u životu pošteno raspodijeljene, one su bile nakaze koje je čekala prerana smrt. Nitko ne može birati svoje tijelo. Ni moja sestrična nije mogla ništa učiniti u vezi toga. Ali patuljčice su pucale od ljubomore i igrale prljavu igru govoreći prisutnima kako se to derište s anđeoskim lišcem doduše smije našim šalama i pravi se da joj se sviđamo, ali zapravo nas duboko prezire. Vidi joj se u očima da nas promatra s visoka, zapitajmo se samo koliko je mogla stajati ta košuljica koju ima na sebi. Zar nismo primijetili kako pristojno pijucka svoj sokić, bez šećera, Isuse Bože, sugarfree, Isuse Bože, što se svakako može tumačiti kao nevjerojatno asocijalno i suzdržano ponašanje. Bilo je potpuno jasno da se ta lijepa mala posebno trudila pokazati boljom od svoje rodbine i činila sve da ne bude jedna od Verhulstovih.

Patuljke se ne tuče i ove dvije su to vrlo dobro znale, nitko iz sela ne bi ih nikad dirnuo, čak ni našem Letvi takvo nešto ne bi palo na pamet. Ali ovaj puta prekršile su naš etički kodeks i počele su nas svrbjeti šake. Znali smo se katkad i međusobno gadno potući, ali kad treba, Verhulstovi će jedni za druge učiniti sve. Uvijek. Svugdje.

U kafiću je zavladala neugodna tišina i svima je bilo jasno da je sada red na mojoj sestrični. Mora dokazati da je jedna od Verhulstovih, da pripada našem klanu, da je prihvatila naše običaje, da joj žilama teče naša krv. I da nije ovdje došla uživati u egzotičnim provincijalcima, jer u tom slučaju nije nimalo dobrodošla.

Patuljčice su time, dakle, izazvale cijeli naš stol, te Bušmanke su dirnule u Silvinu obiteljsku čast, iako su vrlo dobro znale da jedva imamo ikakav kontakt. Osim toga, moja je sestrična imala prezime svoga oca, tako da, ako želimo biti precizni, uopće nije bila Verhulst.

„Ujko Pierre, mogu dobit kriglu pive?“

Mom bi ocu vjerojatno bilo draže da je Silvi to pitala našeg Letvu. Sad je osjećao odgovornost, obećao je teti Rozi da će dijete vratiti kući u pristojnom stanju.

„Ne obraćaj pažnju na njih dvije, Silvi, ne daj se isprovocirati.“

No to nije bio odgovor na njeno pitanje, pitala je može li dobiti kriglu pive.

I dobila ju je. Prvu u životu. Nije mogla ni sanjati kakav bi mogao biti okus te tekućine boje mokraće, ali, s obzirom na smrad u našoj spavaćoj sobi, očekivanja joj vjerojatno nisu bila previsoka. Uspravila se na stolcu, teatralno i izazovno, jednu je ruku stavila na bok (što je vidjela od mog oca, koji je uvijek pio stojeći s rukom na boku, jer je tako mogao bolje zabaciti glavu kako bi otvorio grkljan) i nadušak iskapila kriglu. Kad ju je uz muški tresak spustila na stol, što je pak vidjela od našeg Letve, u očima su joj zabljesnule krupne suze, a usta su joj izgledala kao da je upravo požderala vrećicu kiselih bombona. Gotovo nitko pri svom prvom gutljaju pive ne može vjerovati da će popiti još mnoge litre, i ja sam uvjeren da je Silvi tada pomislila kako smo potpuno ludi što svakodnevno u neograničenim količinama nalijevamo u sebe taj napoj.

André je poludio od sreće, večer je već bila više nego uspješna. No Silvi se osjećala izazvanom, a izazov je očito ozbiljno shvatila, s obzirom na to da je odmah rekla: „Daj mi još jednu!“ Te večeri više nitko nije dotakao kolu ili sok. Patuljčice su se, ne dokazavši da su u pravu, poput loših gubitnika povukle u svoju sobu, ali tamo nesumnjivo nisu oka sklopile. André je na sebe preuzeo zadatak da od moje sestrične napravi „pravu brijačicu“ i stao ju je učiti jednu od onih naših pjesama za koje se danas pitam može li se još netko sjetiti ijedne čitave strofe. Te su pjesme bile prepune prostota, neke su imale i do petnaest kitica. Vrvjele su lascivnim riječima koje su ionako činile najveći dio našeg vokabulara, a pogled na moju, još puno premladu sestričnu, koja za biljarskim stolom pjeva pjesme pune seksualnih aluzija, i to na dijalektu kojim nikako nije vladala, ispunio nas je tolikom srećom da smo u to ime popili još jednu. I svi smo otpjevali do kraja sve kitice svake perverzne pjesme koju bi André bio započeo.

No i toj je večeri došao kraj. Na dugom putu prema kući podupirao sam svoju sestričnu, a moj otac i stric Letva podupirali su jedan drugoga. I dalje smo pjevali, jer se nismo mogli pomiriti s činjenicom da je zabava gotova, i usput smo psovali domaćice koje su kroz otvorene prozore svojih spavaćih soba vikale znamo li koliko je sati. Za nama su ostajale prevrnute kante za smeće i lavež pasa. I mokraća, koju je naš Letva precizno ispišao u teglu s cvijećem. Na prilazima dobrim kafićima nije bilo zimzelena koji bi preživio dulje od dvije godine, jer su po njima mokrili svi naši muškarci. Zimzeleni to ne podnose.