AZ ÖRÖKKÉVALÓSÁG ÍGÉRETE

Luna Evita

2023

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Tallér Edina

Korraktúra: Vörös Eszter

„akinek minden pontjában

egy új osztás van

akiben távolság lakik

és nem végletek

akiben a síkokból

még tér lehet”

Erdős Attila: Temetőkapu (részlet)

Isten kórboncnoka

Gáspár három éve felkent szolgája Istennek. Valahol belül mindig is izgatta az emberben rejlő

titokzatos mélység, ami folyton feltárásra vár. Saját határait feszegetve megijesztette a tény, hogy amint a belső tere tágulni kezd, azonnal beszűkül a külső. És ez az abszurditás minden egyes felismeréssel nagyobb lett. Életének ebben a szakaszában még a kulcsot kereste, ami nyitja majd a titkos zárat, a belső, végtelen tér után következő tereket. Ahol az Isten lakik. És egy napon hirtelen kinyílt az a bizonyos ajtó. Ekkor szívének belső terében, a két végtelen tér egyesülésében meglátta az ő saját, külön Istenét, amitől aztán minden megváltozott. Új irányt vett az élete.

Valódi mestersége az orvoslás volt, szakterülete a patológia. Tíz évet dolgozott a tudomány szolgálatában, saját magát kutató-kórboncnoknak tartotta. A kihűlt emberi tetemek, az emberi test fizikális valósága még inkább tárgyiasította elméjében az emberi tudat határtalanságát. Az első öt évben 486 emberi testet boncolt fel a halál okának megállapításáért. Mintha számítana ez még valamit – ezekben az utólagos pillanatokban. Ilyenkor már minden a korábbi létezés árnyékává válik.

Még a fájdalom is egészen más: valami mozdulatlan, tompán szürkés árnyalat. Végesnek, végletesnek látta magát így, szikével a kezében, tenyerén tartva egy emberi szívet, ami már nem dobog. A belső határtalansága és a valós fizikai léte közötti könyörtelenül markáns határoló vonalat először csak megfigyelte, majd megrémült tőle, végül ez okozta teljes kiégését.

Szívében egyszerre élt a papság és a szerelem eszménye, mely eszmények idejekorán és –

szerencsétlen módon – egymást karöltve, szétválaszthatatlanul, hívás nélkül és váratlanul törtek az életébe. Isten és a nő – e két, számára tökéletes misztérium – szinte egyszerre fogadta be őt rejtélyes és bonthatatlan csodájába. Gáspár reális hozzáállással, misztikus elképzelések nélkül, fizikai valóságukban fogadta élete ezen szakaszában a nem várt adományokat.

A megfoghatatlan érzések és fizikai formák egyre többször geometriai ábrákba zárva, egymásba kapcsolódó éteri alakzatokként jelentek meg az agyában. Ezek az alakzatok képesek voltak akár több síkon is találkozni egymással, egybeolvadni, egymást részben vagy egészben befogadni, és a síkokat térré alakítani. Átkarolni egymást – és befogadni a végtelent. A helyzet pikantériája az volt, hogy ezeknek az éteri formáknak feltétlenül illeszkedniük kellett a többi, azonos síkon található alakzatba is. Lényegében emiatt kellett választania a papság és a szerelem között, nem pedig a valós korlátozó hiedelmei miatt. Minden éteri formának ugyanis valós alakja volt a szorosan párhuzamos fizikai világban.

Gáspár személyiségében minden forma egyesült, egyszerre volt jelen minden létező alakzatban, máskor pedig ő maga vált az egyetlen hiányzó mozaikká: ami időnként képes volt tátongó űrré válni benne, máskor meg az összes, eggyé vált alakzat borította el őt végtelen harmóniájával. Nem találta többé a helyét a fizikai síkon… Költő lett, majd pap. Aztán meg simán ember, majd újra pap, végül újra költő. Torz átmenet Isten és ember között, akinek az agya a teremtést, a világot és az ezeket övező valamennyi összefüggést alakzatok formájában látta. Néha elgondolkodott azon, vajon Jézus ezt hogyan oldaná meg: kifejezni a kifejezhetetlent a formából alakuló tér és a térből alakuló forma örök körforgásában.

Gáspár csendes volt, mégis a szavak embere. Feltöltötte a prédikálás gyakorlata, mindig remélte, hogy a híveknél is eléri egyszer ezt a hatást. Elvégre „minden út egyetlen lépéssel kezdődik” – talán elég annyit elérni, hogy megtegyék az első lépést.

Itt van például Karla. Elkötelezett minden, felé hajított szóért, az élete mégis romokban hever.

Talán túl megfoghatatlan az egységelmélet ebben az összekuszálódott világban. Aztán még a családi

háttér, az anyagi függőség, a rossz mentális vagy fizikai állapot is tovább rombolja az egyéni esélyeket. Sokszor elgondolkodott azon, ha egyszer Karla is végtelen lénnyé válna, hogyan tudná megtanítani élni a végtelen világban, ha a véges világot sem tudja elviselhetővé tenni számára.

Képes lesz-e valaha is vigaszt nyújtani a híveinek ebben a talajtalan világban?

Mit mondana erre Jézus? Talán az ő szavai a legvigasztalóbbak:

„...Nézzétek a mezők liliomait, hogyan nőnek: nem fáradoznak, nem szőnek-fonnak, mégis mondom nektek, még Salamon sem volt dicsősége teljében úgy felöltözve, mint egy ezek közül. Ha a mezei virágot, amely ma virít, holnap pedig a kemencébe kerül, így öltözteti az Isten, akkor benneteket, kishitűek, nem sokkal inkább?” (Máté evangéliuma, 6,28–30.) Karla mostanáig háromszor kísérelt meg öngyilkosságot, de az utolsó előtti pillanatban mindig visszafordult. Valójában nem akart meghalni. Nagyon szerette az életet, még ha úgy is érezte időnként, hogy csak szédeleg benne. Vallásos volt, minden héten gyónni ment a Bazilikába, mindig Gáspár atyához. Hiába kapott feloldozást hétről hétre, képtelen volt elhinni, hogy Isten valaha is megbocsátja neki ezeket az öngyilkossági kísérleteket. Gáspár már többször feltárta előtte a húsvét misztériumát, Jézussal és a megváltással és a feltétlen megbocsátással, mégsem hitte. Valójában önmagának nem tudott megbocsátani. Mindannyiszor túl türelmetlennek bizonyult a csodavárás pillanatában. Így foszlott olyan gyorsan szét megannyi illúzió – mindig pont akkor, amikor már majdnem sikerült megfognia és marokra szorítania a kínálkozó lehetőségeket. Hiába mondta neki Gáspár atya, hogy tartsa mindig csak lazán nyitva a tenyerét, nem fog elszökni, egyszerűen nem merte megtenni. Nem hitt eléggé. Persze valahol logikusnak érezte, hogy benne is ott van a lehetőség, az örök tartalom, ami kibontásra vár. Emiatt járt Gáspár atyához. Remélte, hogy végül majd kinyitja neki a kaput a végtelenbe. Tudta, hogy képes rá, hiszen ismerte őt a verseskönyvekből, amelyeket már régóta a párnája alatt tartott, szebb álmokat remélve. Bár gondolataiban Gáspár egy volt azokkal a versekkel, mégis titkolta, hogy olvasta a könyveket.

Gáspár atya egyáltalán nem bízott Karlában. Félt a lány lelkének teljes kitárulkozásától, attól, hogy ez majd újabb öngyilkossági kísérlethez vezet. Így a tragikus eseménysor végkimenetele lényegében nem változna, kizárólag az ok. Attól rettegett a legjobban, hogy végül ő maga válik az okká – ahelyett, hogy vigasszá válna. Fatális félreértés volt ez az egész gyóntatósdi, és pont a mozgatórugók voltak végzetesen beragadva. A szabad gondolatok két különálló alakzatba szorulva, elhatároltan ölelkeztek egymással, ezáltal képzelt valóságokat fogtak át, ezekre gyártottak vészforgatókönyveket. Egy valódi, tudathasadásos állapotban. Mindezzel együtt Karla a saját, széthasadt világában már nem akart többet, mint méltóvá válni valami jobbra.

„Négykézláb másztam. Álló Istenem

lenézett rám és nem emelt föl engem.

Ez a szabadság adta értenem,

hogy lesz még erő, lábraállni, bennem.

Úgy segített, hogy nem segíthetett,

Úgy van velem, hogy itt hagyott magamra.

Ahány igazság, annyi szeretet.

Lehetett láng, de nem lehetett hamva.”

József Attila: Vers (Az Isten itt állt a hátam mögött...részlet)

Nem könnyű embernek lenni

– Vétkeztem, Atyám… – kezdi Karla csendesen a gyónást.

– Föloldozlak, lányom, még mielőtt elkezdenéd… – mondja Gáspár atya nagyot sóhajtva. – Még mindig nem hiszel a megbocsátásban?

– Minden erőmmel hinni próbálok – mondja Karla igaz meggyőződéssel.

– Milyen kétely maradt még benned, Karla?

– Néha arra gondolok, Isten nem láthat egyszerre mindent – mondja elgondolkodva –, ha mégis, akkor pedig biztos nem tetszik neki, amit csinálok.

– Attól tartok, saját magadnak nem tetszik, amit csinálsz. Talán Istené az a belső hang, ami ugyancsak szeretné, hogy elvégezd magadon a korrekciót.

– Igen, valószínűleg így van. Aztán mindig újra elrontom, csak mindig egy másik fázisnál.

– Jó az, aki jó akar lenni. Kételkedés nélkül kell újrapróbálnod, egészen addig, amíg sikerül. Isten szeret téged, és ha őt követed, te is megtanulod szeretni önmagad. Ha ez megvan, akkor kiterjesztheted a környezetedre és még tovább.

– Egyszerűnek tűnik – mondja a lány kissé megnyugodva. – Amikor elveszítem a reményt, pont fordítva látok mindent. Olyankor úgy érzem, a reményt Istennek kell kiterjesztenie rám, és nekem tovább, legvégül pedig önmagamra. Végtelenül magányosnak látom magam, és biztosan érzem, hogy bár a gyermeke vagyok, nem kellek neki. Ilyenkor – mélyen magamba nézve – igazságosnak érzem a döntését, hogy végül mégsem bocsát meg.

– És mi történik utána?

– Utána meg akarok halni. Elkezdem keresni a gyógyszereimet, mindig van otthon pluszban néhány doboz Xanax. Meggyőződéssel veszem be a halálos dózist, aztán hívom a segélyvonalat.

Szinte azonnal. Haladéktalanul visszafordulok.

– Miért térsz mindig vissza?

– Valami kényszer tör fel bennem, ami egyértelműen az élethez rendel. Vagy csak másfajta halálhoz. Egy érzés. Hogy valami még nincs kész.

– Szerinted ott van ebben az érzésben Isten?

– Ebben is ott lehet – gondolkodik el újra a lány –, de időnként azt is ugyanolyan erővel érzem, hogy nem kellek neki.

– Fény és árnyék. A meggyőződés és a kételkedés harca benned. Le kell győznöd a kételkedést, hogy Isten győzzön benned. És most meghallgatnám a gyónásodat.

– Múlt hét pénteken újra elveszítettem a fejem. Semmi komoly nem történt, csak nem ízlett Sándornak a vacsora. Este spiccesen jött haza, és folyamatosan élcelődött velem. Túl nagynak találta a rendet, nem találta a személyes tárgyait. Nem találta az öngyújtóját. Aztán engem talált nagyon érdektelennek, végül pedig a vacsorát élvezhetetlennek. Azt mondta, legközelebb úgy nősül majd,

hogy ilyen idegesítő dolgok ne legyenek az életében. Aztán kért egy sört. Adtam neki, de szóvá tettem, hogy én ezt már nem bírom sokáig. Ekkor csattant el az első pofon. Már régóta nem fáj az ütés, csak egyből a szívemet éri. Aztán minden kezdődött elölről. Eldobottságérzés… Nem kellek, Istennek sem kellek, nincs remény… Aztán a gyógyszer, végül a segélyvonal és a gyomormosás.

Utána megbántam mindent, de a tettemet megbocsáthatatlannak érzem. Lélekben megpróbáltam a probléma fölé emelkedni, könnyűvé válni, olyan könnyűvé, mint a szeretet. Olyankor egy pillanatra mindig felemel az Isten, erőt ad, hogy vissza tudjak térni.

– Hova visszatérni?

– Vissza, önmagamba.

– És aztán?

– Vissza az otthonomba – mondja zokogva –, ahol újra lehúz az a bizonyos hang a mélybe.

– Nem könnyű embernek lenni – mondja megértően Gáspár atya. – Most, kérlek, menj, és gondolkodj azon, vajon miért jössz valahányszor vissza, vajon mit akarhat veled az Isten.

– Dicsértessék, Atyám!

– Mindörökké!

A papot mélyen megindította Karla sorstalansága. Attól érezte a lány helyzetét sorstalannak, hogy nem látja maga előtt kirajzolódni az utat, ami személyesen neki lett a földön kijelölve. Ami kivezeti ebből a kilátástalanságból. Nem fordulhatott vissza ok nélkül negyedszerre a látható és láthatatlan világot összekötő hídról! Nem sejthető sorsát neki is be kell teljesítenie!

Gáspár elhatározta, hogy mégiscsak próbát tesz Karlával oly módon, hogy engedi neki kipróbálni önmagát, mozgósítani a benne rejlő erőt. Néha a remény önmagától is életben marad.

„egy

jóvátehetetlen

térben,

ahol a távolság

felismeri

magát,

az irány

még