Riley E. Raines:

Csillagzápor

© Bódis Éva, 2021

Korrektúra:

Hodosi Fruzsina

Olvasószerkesztő:

Szebegyinszki Szilvia

Borító:

Szebegyinszki Szilvia

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a bővített és rövidített
kiadás jogát is. A műnek részletei sem közölhetőek, sem elektronikusan
sem másmilyen formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

ISBN 978-615-01-1179-7

Cím: 1133 Budapest

E-mail: bodiseva86@gmail.com

Online: https://www.facebook.com/rileyeraines

1. fejezet - A verseny

Lars Oomen akkor még úgy gondolta, hogy ez az este tökéletes lesz egy rögtönzött motorversenyhez. Ezzel nem is maradt egyedül: ugyanígy gondolta Katie, Tim és Dominic is, és hasonlóképpen volt vele még kéttucatnyi ismerősük. Úgyhogy a gondolatból tett született.

Két motorbicikli zúgott el a közönség előtt: egy sötétkék Honda és egy hófehér Kawasaki. Szorosan egymás mellett haladtak. A harmadik már nem volt versenyben igazán, a narancssárga Yamaha öt másodperces lemaradással követte őket.

A környező hegyek sötéten visszhangozták a fel-felbőgő motorokat, de a széles völgyben elég tágas tér nyílt a versenyhez. A kerekek által felvert porfelhő elhomályosította a lampionok és az autók reflektorainak fényét. A motorok a távolba vesztek, csak fénypászmáik tudatták, hogy merre járnak. Széles ívű kört tettek meg, majd visszatértek a rég elfeledett útra a rommá pusztult, régi erdészház és egy kidőlt falú istálló között.

Lars a zsigereiben érezte, hogy rá kell kapcsolnia. Üvöltött alatta a Kawasaki, ahogy a kanyar után ismét ráhúzta a gázt, de Dominic, a Honda tulajdonosa ugyanígy tett. Olyan szűk ívben vették a kanyarokat, hogy egy pillanatra majdnem összeért a térdük, de egyikük sem rántotta el a kormányt. Mindketten győzni akartak.

Katie, a Yamaha nyergében már nem jelentett veszélyt. Timnek volt annyi esze, hogy végül be se szálljon a versenybe. De Lars megszállottan húzta a gázt és beledőlt az utolsó kanyarba, mert lehet, hogy csak egyheti zsebpénzét tette fel, de ha veszít, akkor a pénznél sokkal többet is elveszített volna.

A bajnoki címét, a veretlenségét, a szurkolói bizalmát.

Az utolsó egyenes szakaszon egészen rásimult a motorra. A Honda árnyalatnyit könnyebb volt az ő motorjánál, de Dominic egy kicsit nehezebb, úgyhogy nagyjából egyenlők voltak az erőviszonyok. Csakhogy a Honda már egy félarasznyival előtte járt. Lars már látta a rivalgó közönséget, és már ott feszült előttük a célszalag, ott volt a zászló Natalie kezében, amellyel leinti majd a futamot. A lány szőke haja együtt lobogott a felemelt, vörös anyaggal, és Lars már-már ki tudta venni az izgatottságot is a húga arcán.

Az út alattuk régi volt, talán soha nem takarították, és az őszi szél leveleket és vékony gallyakat sodort rá. Az első két körben nem volt gond, akkor még kikerülték őket, és Lars most is akadálytalanul suhant át rajtuk, de Dominic részéről elég volt egyetlen rossz mozdulat, és a motor megingott alatta.

Lars túl közel volt. Hogy elkerülje az ütközést, elrántotta a kormányt, és hajszálnyival kikerülte a zuhanó versenytársát. Mire hátrapillantott, Dominic már nem volt az úton: a reflektor az út menti árok sávját világította meg, a fiú pedig néhány méterrel arrébb ült a földön, a fénykör szélén.

Lars már akkor fékezett, amikor áthaladt a célvonalon. Katie tíz másodperc lemaradással ért be.

A motorok elhallgattak. Larsé csendesen dorombolt, ahogy a fiú megfordította a járgányt. Az üdvrivalgásba bizonytalan kérdések vegyültek. Lars csak intett nekik, és magabiztosan elvigyorodott a sisakja takarásában, de aztán már indult is visszafelé. Közben áldotta a szerencséjét: ha Dominic egy vagy két körrel korábban esik el, akkor lefújták volna a versenyt, ha pedig egyáltalán nem esik el, akkor ő nyert volna, Larsnak pedig be kell érnie a második hellyel. Így viszont megőrizte a veretlenségét.

Visszagördült Dominic mellé.

Páran máris az elesett fiú segítségére siettek, de ő a saját erejéből állt fel, és a barátaival kihúzatta a súlyos motort az árokból. A Honda még mindig járt, és most mintha egy kicsit nyöszörgött volna.

Mindketten levették a sisakot, aztán Dominic a győzteshez fordult.

– Gratulálok.

– Kösz – biccentett Lars, és kézfogásra nyújtotta a kezét, de akárhogy is, azért aggódott a fiúért. Hogy fog elszámolni Port Maddock polgármesterének, ha az egyetlen fia kitöri a nyakát? – Nem esett bajod?

– Jól vagyok, csak az önbecsülésem sérült meg – villantott rá egy fanyar vigyort Dominic, aztán ez fájdalmas vicsorba fordult, ahogy elfogadta a kézfogást. – Meg a csuklóm… Hé, vigyázz! – dörrent rá az egyik haverjára, akinek a keze tudatlanul a gázkar felé kapaszkodott.

Katie váratlanul Lars vállára hajtotta a fejét, és egy puszit csempészett a fiú arcára. Lars megugrott ijedtében. Még csak észre sem vette, hogy a lány a közelbe jött, és azt végképp nem tudta, hogy mivel érdemelte ki a gesztust.

– A győztesnek járó csók. Be kell érned ennyivel – vigyorgott rá Katie, válaszul Lars értetlen pislogására. Most, hogy levette a kesztyűjét, kivillantak a karját és kézfejét díszítő, bonyolult tetoválások. Lars elkapta Dominic féltékeny pillantását.

– Ügyes próbálkozás, de neked is ki kell perkálnod a kétszázat – vigyorodott el.

Katie túlságosan vad lett volna az ő ízléséhez. Dominic szemében pedig némi hála csillant, amiért Lars nem hajtott rá ugyanarra a lányra, akit ő próbált meghódítani.

A pénz gazdát cserélt. Lars négyszáz dolcsival lett gazdagabb. Tim ki tudja, mennyivel, hiszen ezúttal fogadásokat kötött versenyzés helyett. Gratulációk és vállba veregetések érték őket, örömteli és fanyar vigyorok villantak rájuk. Dominic tüzetesen átvizsgálta a motorját, száraz fűszálakat húzott ki a kerék mögül, és megállapította, hogy becses járművének a fényezést leszámítva nem esett baja.

Lars éppen elrejtette a belső zsebébe a zsákmányát, amikor visító hangra lett figyelmes. Szirénaszó töltötte be a völgyet, a lehajtókról rendőrségi villogók közeledtek, vörösre és kékre festették a környező fák lombkoronáit.

– Húzzunk innen! – ugrott fel Katie a motorjára, és bár előzőleg harmadikként ért célba, most elsőként indított. Az összegyűlt társaság azonnal autókba és motorok nyergére vágta magát, még Dominic is felült a sajátjára, és búcsú nélkül indított.

Lars a fejébe csapta a sisakot, aztán egy rövid gázfröccsöt követő, gyors fékezéssel befarolt Natalie mellé.

– Pattanj fel! – utasította a húgát. A lánynak nem kellett kétszer mondani. A fejébe nyomta a bukósisakját, és felült a motorra.

– Mehetünk! Siess, mert ha elkapnak, apa megnyúz mindkettőnket! – jósolta Natalie, miközben átölelte a bátyja derekát.

– Nem kapnak el. Kapaszkodj erősen! – figyelmeztette Lars, és amint megérezte a húga kezének szorítását, indított.

Nem volt menekvés. A rendőrök valakitől fülest kaphattak, mert két irányból érkeztek, és a szirénák csak arra voltak jók, hogy a nagyobb egység irányába tereljék az illegális verseny résztvevőit. Néhány autót már le is állítottak, és a jelek szerint Dominicot is elkapták.

Lars beérte a bizonytalan tempóra lassító Katie-t és Timet.

– Erre! – kiáltott nekik, és visszakanyarodott a versenykör legelhanyagoltabb szakaszára az istálló és az erdészház között, és ezúttal nagyobb gázt adott, mint amikor Dominic száguldott mellette. Natalie a fülébe sikított, de a hangját elvitte a szél és a motorok robbanásainak zaja, ahogy Katie és Tim követték. Lars csak akkor lassított, és akkor sem nagyon, amikor kiértek a kiépített útról. A Kawasaki minden volt, csak krosszmotor nem, úgyhogy rázott és a húga hangján nyavalygott egészen addig, amíg a rég kitaposott gyalogösvényen fel nem értek a szerpentinre.

Onnan már egyetlen rendőrt sem láttak, de a szirénaszó elért hozzájuk, és amíg Lars bevárta a barátait, úgy saccolta, hogy a hatóságok is közelednek.

– Ne szálljatok le! – integetett nekik. – Tovább! Fel a hegyre!

Katie kacagva adott gázt, aztán Tim is elhúzott mellettük, Lars pedig megigazította a fején a sisakot.

– Bízol bennem? – kérdezte a válla felett.

– Nem! – sikította Natalie, és két kézzel mart bele Lars derekába.

A Kawasaki hangos dörgéssel indult meg felfelé az Ördögfokhoz vezető sziklák között.

A szerpentin kígyója lassan kidugta a fejét a fák közül. Háromszor kerülte meg a hegyet, először szúrós fenyvesek között, aztán moha borította kövek, végül vörös sávos sziklák takarásában kanyargott, míg felért a tetőre. Néhol kőomlások szűkítették egy- vagy félsávosra, máshol fenyegetően tátogott feléjük a szakadék, egy helyen pedig ragadozómadarak árnyai vijjogtak fölöttük. A három motor háborítatlanul suhant végig az úton. Gyorsan haladtak, de nem életveszélyesen gyorsan, és mire felértek, a rendőrök már régen nem követték őket.

A tetőn egy elhagyott, korhadozó kilátó állt, a tövében pedig egy évtizedekkel ezelőtt bezárt motel árválkodott, ami fakón hirdette a szabad szobáit. Tim és Katie már letették a motorokat a parkolóban. Katie csípőre tett kézzel, vigyorogva várta őket, Tim viszont épp az asztmapipájával volt elfoglalva. Az izgalmak után mindig nehezen szedte a levegőt.

Lars minden különösebb fakszni nélkül megállt mellettük. Most már nem volt szükség rá, hogy tovább borzolja a húga egyébként is megviselt idegeit, hiszen Natalie még mindig nyöszörgött.

– Soha többé nem ülök fel mögéd! – ígérte a lány, amint elgémberedett tagokkal leszállt a motorról, és a bátyja vállába bokszolt. – Meg is halhattunk volna!

Lars vigyorogva vonta meg a vállát, és a hóna alá kapta a sisakot.

– Nem haltunk meg – állapította meg. – És ha nem szállsz fel mögém, hogy jutsz haza?

Natalie a tizenöt évesek minden dacával fonta karba a kezét és fújta fel az arcát. Lars is épphogy betöltötte a tizenhetet, de most sokkal, de sokkal idősebbnek érezte magát a húgánál.

– Stoppolok. Hé, Katie, hazaviszel, ugye?

– Persze – bólogatott nevetve Katie. – De a bátyáddal jobban jársz, mint velem.

– Ha biztonságos utazást akarsz, hívd fel Andrew-t – javasolta Lars, a legidősebb bátyjukra utalva. Andrew huszonhat éves volt, meglett diplomás ember, és szigorúan négy keréken járt.

– Kocsival nem jut fel ide – szállt be a beszélgetésbe Tim, aztán a hegytető széle felé intett. – Megnézzük a kilátót?

A szakadék repedései között szirénéneket játszott a szél. Larsot úgy vonzotta a mélység, mint egy szerető ölelés, de nem engedett a csábításának. Lekapcsolta a motorja fényszóróját, és megvárta, amíg a szeme hozzászokik az éjszakai sötétséghez. A telihold még alacsonyan járt a keleti égbolton, alig bukkant ki a környező hegyek ormai felett, de már elég fényt adott ahhoz, hogy ne legyen szükségük zseblámpákra.

A kilátó mindössze öt méter magas lehetett, nyikorgott és recsegett, ahogy a szerkezetre léptek. A fém rozsdásodott, a fa korhadt, és minden mozdulatnál azzal fenyegetett, hogy összedől alattuk. Lars mégis úgy hágott fel a tetejére, mintha nem kellene tartaniuk semmitől. Katie csak egy-két lépcsőfokkal lemaradva követte, míg Tim és Natalie tapogatózva másztak fel.

– Ne támaszkodjatok a korlátnak! – figyelmeztette őket Katie, amint meglátta a lépcsőzésben kimerült párost.

Tim inkább a térdére támaszkodott, Natalie pedig kihúzta magát, és ámulva nézett körül.

Lars eddigre már percek óta visszafojtott lélegzettel bámulta a kilátást. Járt már a magasban a nappal fényénél, és akkor is lenyűgözőnek tűnt a táj, de az a kép, ami most tárult a szeme elé, össze sem volt mérhető vele.

A völgyben, ahonnan jöttek, már elhallgattak a szirénák, de a rendőrségi reflektorok még mindig megvilágították a területet. Valamivel távolabb Port Maddock városa ragyogott, a főtér templomtornya földre szállt csillagként vonta magára a figyelmet, a mellette lévő, magasra törő lakó- és irodatornyok ablakai apró csillanások voltak csupán. A városka kelet felől megtámaszkodott egy békés domb oldalában – ott, ha jól figyelt, Lars ki tudta venni a saját villájuk fényeit is –, nyugati irányban pedig elnyújtózott egészen a Csendes-óceán partjáig. Egy folyó szelte ketté, és ez a folyó egyenesen az óceánba tartott. A végtelen víz most tükörsimának tűnt, fekete mélységnek, amely a horizont görbületében összeolvadt az alkonyat utolsó, tintakék derengésével.

Olyan mély csend borult rájuk, amilyet Lars talán még soha nem tapasztalt. Csak a szél dalolt, távoli vízesések zubogtak, és a lélegzetük hangja hallatszott, miközben a hold lassan kapaszkodott felfelé láthatatlan létráján.

Két hegy között váratlanul fény villant, és egy hatalmas fénysugár emelkedett az ég felé. Még a holdat is szégyenbe hozta a ragyogás, a táj csendjét pedig mély, dühös dübörgés verte fel. Riadt madarak vijjogtak, és erős szárnycsapásuk megkavarta a levegőt.

– Ez ma van…? – kérdezte bizonytalanul Natalie.

Lars, aki a többiekhez hasonlóan képtelen volt levenni a szemét a felemelkedő rakétáról, most kattanó torokkal nyelt egyet.

– Úgy tűnik – bólintott.

– Mi ez? – kérdezett rá Tim.

Lars összeszedte a gondolatait. Az apja az utóbbi időben másról sem beszélt, amikor épp volt ideje otthon, a családja körében elkölteni a vacsoráját. A fiú sokkal többet tudott már a latetraniummal való kísérletekről és az apja égbe törő terveiről, mint szeretett volna.

– Apa. Most lövik fel az első kísérleti rakétát. Valami GPS-műholdat visznek fel vele.

– Nem is mondtad, hogy megkapta az engedélyt – elégedetlenkedett Katie.

– Beszámoljak a részletekről? Biztos halálra unnád magad – vigyorodott el Lars. Személy szerint már most utálta az Oomen’s Logisticset, pedig akár tetszett, akár nem, az apja utasításai szerint neki is ott kellett ledolgoznia az életét. Az ükapjuk által alapított fuvarozó cég mostanra már a legnagyobbak közé tartozott, és beszállt a jelenleg folyó legfontosabb versenybe: abba, hogy ki fogja ellátni a készülő űrkolóniákat megbízható szállítmányokkal.

Az apjáé volt az első engedély az államban. Amerika-szerte már próbálkoztak más nagyvállalatok, de egyiknek sem volt annyira kiterjedt kapcsolatrendszere, mint Edgar Oomennek. És ezen az éjjelen végre elindult az első rakéta az Oomen’s Logistics kilövőállomásáról.

Ahogy a ragyogó fénysugár lassan az éjszakai égbolt felé emelkedett, Lars pedig a csontjaiban érezte a dübörgést, még őt is letaglózta a pillanat ünnepélyessége. Most először szívesen lett volna ott az apja mellett: annyi feszült beszélgetés, annyi elégedetlenség, annyi kritikus utasítás után végre talán látná rajta a győzelem mámorát, és együtt ünnepelhetne vele.

A dübörgés lassan elhalt, ahogy a rakéta fénye is elhalványodott és eltűnt a csillagok között. A városban aligha ébredtek fel rá.

– Most már haza kéne mennünk – jegyezte meg Natalie.

Lars bólintott, de a tekintete újra és újra visszatért arra a pontra, ahol a rakéta eltűnt.

– Menjünk – értett vele egyet Tim. – Szerintem már a zsaruk is feladták.

A völgy, ahol az imént még az illegális verseny zajlott, mostanra elcsendesült.

– Lehet, de jobb, ha megkerüljük a hegyet, és északról vágunk át a városon – javasolta Lars.

Katie egyetértően bólintott, és előreindult, hogy kitapogassa a lépcsőt. Az iménti ragyogás mindannyiuk éjszakai látását tönkretette, és most mintha a hold fénye is halványabbá vált volna. Az óceánból pára szállt fel, a másnap reggeli köd előhírnöke.

Lars szúrta ki először. Az égbolton újabb szikra gyúlt, és lassan hatalmas tűzvirággá bomlott; nem messze attól a ponttól, ahol eltűnt a szemük elől a rakéta, most újra fény töltötte be az eget, és milliónyi hullócsillagra bomlott szét. Lars beszívta a fogát.

– A francba – morogta.

– Mi történt? – kérdezte aggodalmasan Natalie.

Lars nem válaszolt – senki nem válaszolt. Mind a négyen megbabonázva figyelték a rakétából született, hatalmas tűzijátékot. A hullócsillagok némelyike tovaszárnyalt, messze a kontinens vagy az óceán fölé, de egy részük meredeken záporozott alá. Az egyre növekvő fényszilánkok láttán Lars elkiáltotta magát.

– Tűnjünk innen! Gyorsan!

Hová menekülhettek a hatalmas, nyílt térben? A hotel nyújtotta az egyetlen fedezéket, ha ugyan bejutnak a belsejébe.

Az első szikrák akkor értek földet, amikor az elöl haladó Katie végre leért a lépcsőn. Egyikük a kilátóba csapódott: az egész építmény belereszketett, és a teteje nyikorgó hangon dőlt meg, de az alsó szint még tartotta magát. Natalie sikított.

A lehulló szilánkok hatalmas erővel, sisteregve csapódtak a földbe és a kilátóba, majd pillanatok alatt elhaltak. Diónyi darabok voltak. Egy utat talált az építmény deszkái között, és Lars lába mellett ütközött a lépcsőnek, azonnal kirántva a talajt a fiú alól.

Lars tehetetlenül, kiáltva esett neki az előtte haladó Timnek – a fiú háta megmentette a zuhanástól, és két lépcsőfokkal lejjebb már biztosan állt a lábán.

– Jól vagy? – hangzott el egyszerre mindkettejük szájából, és a megerősítő bólintásuk is ugyanakkor érkezett. Már csak félemeletnyit kellett haladniuk. A mögöttük érkező Natalie egy pillanatra megtorpant a hiányzó lépcsőfok előtt, majd a korlátba kapaszkodva átugrotta azt.

A torony teteje dühös morajlással fordult le a sarkairól, lebontva a fél lépcsősort. Nem maradt tető a fejük felett. A zápor pedig folytatódott, mintha soha nem akarná abbahagyni.

– Futás! – kiáltotta el magát Katie. Ő volt az első, aki kiért a nyílt színre. A dzsekijét úgy emelte a feje fölé, mintha az esőtől óvná a haját, és hosszú léptekkel nekiiramodott. Tim követte, és pár méterrel később be is érte. Lars bevárta a húgát.

A hotel tetejéről lepattantak a szikrák, törött paladarabokat rántottak magukkal, de az épület belseje még mindig sötét volt. Lars tisztában volt vele, hogy találniuk – vagy csinálniuk – kell egy betört ablakot, ha be akarnak jutni, de jelenleg sokkal égetőbb volt az a kérdés, hogy hogyan érnek el odáig.

Katie és Tim már félúton járhattak, amikor Lars és Natalie egymás kezébe kapaszkodva futásnak eredtek. A zápor már úgy süvített és kopogott, mint a jégeső, teljesen elnyomta az egymásnak szánt kiáltásaikat, eltörölte a lépteik dobbanásait. A fénye ezernyi helyről ragyogó, kék színű világosságot teremtett, az egész völgy, a város, az óceán fürdőzött benne. Larsnak futtában is eszébe jutott, hogy mennyire gyönyörű, és fogalma sem volt róla, hogy ugyanakkor mennyire lehet veszélyes.

Katie elesett. A lány úgy terült el a hotel parkolójának betonján, mintha villám csapott volna belé. Tim két lépés után lefékezett, és visszafordult hozzá, a nevét kiáltotta, de Katie nem mozdult.

Fakult a fény és enyhült a zápor, mire Lars és Natalie is odaértek, pedig csak pillanatokba telhetett. A veszélyről megfeledkezve, döbbenten álltak meg. Tim már Katie mellett térdelt, úgy szólongatta, de Katie arca most üres volt, a szeme üvegesen meredt a semmibe.

Lars képtelen volt felfogni, hogy mit lát. A lány hátát a csípője fölött átütötte valami, ugyanaz a valami, ami a dzsekijén is ökölnyi, égett szélű lyukat hagyott.

– Úristen, Katie… – suttogta Lars, de a hangját elvitte a kilátó utolsó, nyikorgó robaja. Megpróbálta túlharsogni a zajt. – Futás, tovább!

De ahogy Tim és Natalie, úgy ő is képtelen volt megmozdulni. Tim tekintete most az övére szegeződött, benne a legmélyebb döbbenettel, és ahogy felnézett, elkiáltotta magát.

– Vigyázz! – A hangja árnyék volt csupán a fülsiketítő záporban.

Lars is felpillantott. Egy szikra, ugyanolyan, mint ami megölte Katie-t, éppen Natalie felé zuhant. Lars megpróbálta elrántani a húgát az útjából, de Natalie elvesztette az egyensúlyát, és térdre esett. Lars ösztönösen, védelmezően ráborult, és a következő pillanatban érezte a förtelmes erejű ütést a lapockáján.

Az utolsó gondolata az volt, hogy talán a húga biztonságban van.

2. fejezet - A főnixek ébredése

Elviselhetetlen fájdalom sújtott le rá. A mellkasában lángvirágok nyíltak, a tüdeje szétrobbant, a szíve kettéhasadt. Lars ki akarta tépni magából a kínokat, de képtelen volt megmozdulni, nem engedelmeskedtek az ujjai, és még a szemét sem bírta kinyitni. Az őrületes fájdalom dübörögve hasított végig az egész testén. Izzó vasakkal hatolt az agyába, leszáguldott az erein, végig a csontjain, amíg a homlokától a lábujja hegyéig mindene csak mart és lángolt és fojtogatott.

Hanyatt fekve, levegőért kapkodva tért magához. Egy pontról erős fény szórta felé a nyilait, de azon kívül minden áthatolhatatlanul sötét volt.

Köhögve fordult az oldalára, de az inger olyan hirtelen múlt el, ahogy jött. Ugyanúgy, ahogy az iménti fájdalom. Annak mostanra emléke sem maradt.

Lars felpillantott, és megrázta a fejét, hogy lerázza magáról a kábulatot. A fény ismerős volt: egy motor reflektorából származott. Tim ott ült a BMW nyergében, fél kézzel a bal karját szorította, de Lars csak a sziluettjét tudta kivenni.

Natalie arca sokkal közelebb volt. A lány a szája elé kapta a kezét. Könnyektől ragyogó szemében összegyűlt a reflektor fénye, ahogy a bátyjára meredt.

– Jól vagy? – kérdezte Lars, és a kezére támaszkodva felült a betonon. Erősen szólt a hangja.

Natalie zokogásra emlékeztető, csukló hangot hallatott.

– Hogy én jól vagyok-e? – kérdezte a keze takarásából. – Te az előbb megh…

Katie nyögése fojtotta belé a szót.

– Ez durva volt – állapította meg, majd kiszakadt belőle az úrinő: – Mi a fasz történt?

Mielőtt bárki is válaszolhatott volna, Katie felkelt, és a reflektor fényénél maga elé rántotta a dzsekijét. Azon még mindig ott tátongott az ökölnyi széles lyuk, ugyanúgy, ahogy körülöttük a betont is sűrűn csipkézték a megfeketedett körök.

– Ez nem igaz! Tegnap vettem ezt a dzsekit! – mérgelődött a lány.

Tim tért magához elsőként a döbbenetből. Leugrott a motorjáról, és két lépéssel a lánynál termett.

– Katie! – kiáltott fel, és mielőtt a lány feleszmélhetett volna, már magához is szorította. A bal karja azonban bénultan lógott, és a fiú vére egy hosszú sebből a földre csöpögött, újabb színnel festve meg a poros betont.

Lars a földre hulló cseppek ritmusát figyelte, miközben a fejében nagyon-nagyon lassan kattantak a helyükre az emlékek és az információk. Katie-t az imént leterítette egy, az égből lehullott szikra, és azonnal megölte a lányt. Vele pedig hasonló történt, amíg a húgát védte.

Most hirtelen mozdult meg, mintha valaki dróton rántotta volna, és ültében kapkodva fejtette le magáról a saját motoros dzsekijét. Csak azért, hogy megbizonyosodjon róla, hogy tényleg egy ugyanolyan hullócsillag találta-e el, vagy csak a kilátóból származó törmelék ütötte ki egy rövid időre. Ez utóbbi logikusabbnak tűnt volna. Elvégre jól volt, nem érzett fájdalmat. De a jelek szerint Katie sem.

A vastag szövet azonban nem gyógyult meg úgy, ahogy ő. A hátán, pont a szíve táján ott tátongott a lyuk.

– Basszus – nyögött fel, de ennél többre nem futotta. A gondolatai értelmetlen összevisszaságban követték egymást. Mi történt? Hogy lehet ez? Ki adhatna rá magyarázatot?

Natalie végre megmozdult, el-elcsukló sírással a bátyja nyakába borult, és a világ egy csapásra kitisztult Lars körül.

– Jól van. Semmi bajom – simogatta meg nyugtatóan a húga hátát. A fülét betöltötte Natalie zokogása. – Bármi is történt, már vége.

Natalie olyan erősen szorította magához, mintha porrá akarná zúzni a bordáit.

– Azt hittem, meghaltál! – szipogta végül.

– Tartok tőle, hogy ebben nem tévedtél sokat – nyögte Lars. De akkor hogy lehet mégis életben? Egy egészen kicsit megrázta magát, hogy lesöpörje magáról ezt a vissza-visszatolakodó gondolatot. – Most már itt vagyok. Elengedhetsz.

Katie is kiszabadult Tim ölelő karjából, és a sérült végtagra rögtönzött kötést a saját pólóját feláldozva. Most csak egy szoros topot viselt, és a felsőtestén körbefutó, királyi szarvasagancsot mintázó, hatalmas tetoválást. Lars nem most látta először, de azért egy kicsit elmosolyodott. A strandon nem tűnt ennyire illetlennek a tetkóviselés, mint ezen a hűvös éjszakán.

– Srácok – szólalt meg most Katie, miután rendesen rászorította a kötést a sziszegő és fintorgó Tim karjára, és visszavette a póló maradékát. A köldökében ott szikrázott a vörös köves piercing, ami új szerzemény lehetett. – Tim nem fog tudni vezetni.

– Dehogynem tudok! – fújta fel magát Tim. – Hazaviszem a motoromat.

– Úgy érted, első körben kórházba – világított rá Katie. – Össze kell varrni a karodat.

– Na, álljon meg a menet! Te az előbb még holtan feküdtél, és most engem akarsz kórházba küldeni?

– Mivel nekem semmi bajom, neked viszont durván felhasadt a karod. Még mozgatni se tudod.

– De igen, tudom! Már alig vérzik – állította Tim, és hogy bebizonyítsa, felemelte a bal kezét. Az arcán fájdalmas fintor futott át, a kötése pedig egy pillanat alatt átvérzett. A fiú megpróbálta újra elszorítani, sikertelenül.

– Erről beszéltem, te ökör – motyogta Katie, és újabb csíkot áldozott fel a pólójából. A szabaddá vált csípőjén még egy sebhely sem jelezte az iménti sérülést.

Tim sziszegve tűrte az újabb kötözést, és közben szeretett BMW-jére pillantott. Tanácstalan arca láttán Lars belegondolt, hogy ő vajon hogyan reagálna fordított helyzetben. Az még csak benne se volt a pakliban, hogy itt hagyja a hegytetőn a motorját.

– Megoldjuk – állt fel végre, Natalie-t is felhúzva. – Én leviszem neked a BMW-t, te pedig felülsz Katie mögé.

– És a Kawasaki? – kérdezett rá Tim.

– Azt Nat is tudja vezetni – állította Lars.

Natalie pillantásába új szintű rémület költözött, és hirtelen elhúzódott a bátyjától.

– Hogy én?

– Majd lassan megyünk, és melletted leszek – bólintott biztatóan Lars.

Egy párszor már átengedte a húgának a motort, ha épp senki sem látta a barátaikon kívül, és nem volt rendőrveszély. Natalie ügyesen boldogult vele, még az indokoltnál is lassabban vezetett, és egyszer sem esett el.

– Már ne is haragudj, hogy beleszólok, de éjszaka, egy elhagyatott szerpentinen ez rohadt veszélyes ötlet – vetette ellen Tim. – A húgodnak még nincs is meg a jogsija.

– Ha van egyéb javaslat, hallgatom – indult meg Lars a motorja felé, de azért visszafordult a húgához. – Nat baromi tehetséges, biztonságosabban vezet, mint Katie, és itt legalább nem kell tartania a forgalomtól.

Nem volt egyéb javaslat, úgyhogy ezzel eldöntetett. Egyedül Natalie rázta a fejét, de ő sem hozott fel újabb érveket Lars őrült ötlete ellen, úgyhogy végül tényleg ő került a Kawasaki nyergébe.

Bármi is történt az imént, az a járművekben nem tett komoly kárt. Az egyik lehulló szikra eltalálta ugyan Katie motorjának tankját, de nem égett át a fémen. Egy féltenyérnyi, sima felületű, fekete kis folt emlékeztetett csak rá. Katie percekig vizsgálgatta, aztán további percekig hallgatta a motor búgását, mielőtt fel mert volna ülni rá, és maga mögé tessékelte Timet.

Időközben a hold felhők mögé bújt, és mire óvatos tempóban, köveket, sziklaomlásokat és kidőlt fatörzseket kerülgetve kijutottak a szerpentinről, már hajnal felé járt az idő. Ugyanaz az út, amit fölfelé alig húsz perc alatt tettek meg, lefelé vagy három órába telt.

A városban is hatalmas volt a felfordulás. A házak tetői megrongálódtak, ablakok ezrei törtek be, fák dőltek ki, és a kórház felé vezető úton – amire Tim végül kategorikusan nemet mondott – dugó alakult ki. Nem működött a közvilágítás, csak a kocsik reflektora adott fényt. Rendőrök, mentősök és tűzoltóautók szelték az utakat, és a három motorra senki nem figyelt fel.

Lars kifejezetten örült neki, hogy észrevétlenek maradhatnak. A Timet ért sérülés egy dolog volt: azt nem bánta volna, ha valaki ellentmondást nem tűrően kórházba viszi a barátját. De Natalie jogsijának hiánya most komoly összegbe került volna. Pedig, ahogy Lars elnézte az előtte haladó lányt, már simán megérdemelte volna azt a papírt. A szerpentin után biztosan.

Hajnali három órakor adták le Timet otthon, és elbúcsúztak Katie-től. Lars visszaült a saját járgányára, Natalie pedig minden előzetes fogadalmát elfeledve, megkönnyebbülten foglalta el a helyét a bátyja mögött, és a hátralévő két mérföldet az utasülésen tette meg.

Otthon sem működött az elektromos kapu, és a birtok is sötétségbe borult. Lars első látásra biztos volt benne, hogy az ősfák lombkoronái mögött magasló villában sincs áram: az ablakok vörösen derengtek, ami annak a jele volt, hogy bekapcsolt a vészgenerátor, és az áramszünet alatt mindenhol egyenletes félhomályt biztosított. Egyedül a nappali ablakában ragyogott igazi fény, de az is furcsa szögből, mintha zseblámpákkal világítanának.

Az őr szokatlanul ébernek tűnt a hajnali órához képest, és amint kézi erővel kinyitotta előttük a kaput, szigorúan tessékelte be őket. Csendesen dorombolva hajtottak fel a murvás úton, és Lars végig abban reménykedett, hogy az érkezésük nem kelt feltűnést.

Közvetlenül a villa bejárata előtt megcsillant valamin a reflektor fénye, de aztán az a tárgy úgy elbújt az éjszakai sötétségben, hogy Lars még abban sem volt biztos, hogy nem a képzelete játszott vele. Elsőre egy autónak sejtette volna, aztán el is hessegette ezt az ötletet. Ugyan már, kit engednének be ide az éjszaka közepén a szülei?

A lóistálló melletti, kisebb garázsban tette le a motort, bár ezt is kézzel nyitották ki. Nekik csak ide volt szabad bejárásuk, hiszen az apjuk jobban féltette a Bentley-kből álló gyűjteményét, mint a saját életét, úgyhogy már amikor Andrew elkezdett vezetni tanulni, megépíttette a második garázst. Larsnak nem volt oka panaszra. A fényes Audi mellett kényelmesen elfért a motorja, a harmadik hely pedig Natalie-ra várt.

Lars a szekrényéhez lépett, és elővette az otthoni ruháit. A húga közben kibontotta magát a sisakból, és kézzel próbálta megigazítani a fejére tapadó fürtöket.

– Anya egész biztos ki fog nyírni minket – állapította meg a lány. A vészfény égővörösében hunyorogva próbálta kivenni a tükörképét a visszapillantón. – Szerintem még ébren van.

Lars megerősítően bólintott. Ő is tartott ettől a lehetőségtől.

– Ha nem kavarnak be a zsaruk, akkor este tízre itthon lettünk volna – morogta bosszúsan, miközben lerángatta magáról a motoros dzsekit. A keze rutinosan mozdult, hogy összehajtsa és betegye a szekrényébe, de aztán megtorpant, amint ismét a szeme elé került a hátán tátongó lyuk. Egy szusszanással kiszedte belőle a korábbi pénznyereményét, aztán a ruhát belegyűrte a szemétbe, végül ugyanígy tett a pólójával is. Csak a nadrágját tette a helyére, és ellenőrizte, hogy a másik öltözete itt van-e még. Vagy fél éve nem hordta. A durva, inkább Katie, mint Lars ízlését idéző, szegecselt bőrdzseki, és a hozzá tartozó nadrág érintetlenül és kicsit porosan pihent odabent.

– Este tíz azért túlzás. Akkor kezdtétek az első kört – vigyorodott el Natalie. Két mozdulattal eligazította a szemetest, hogy a lyukak véletlenül se látszanak. Lars kérdő pillantására csak megrántotta a vállát. – Szerintem ezt nem kéne nagydobra verni. Tök jó, hogy élsz, meg minden, de a helyedben nem reklámoznám, főleg nem anyának, hogy apa a rakétájával egy kicsit, tényleg egy icipicit kinyírt. Pedig nem is tudott róla, hogy le fogod késni a takarodót.

Larsból horkantásnyi nevetés szakadt fel, aztán egyetértően bólintott.

– Igaz.

Pedig ő lett volna az első, aki magyarázatot követel rá, hogy mi történt. De ki tudja, talán nem volt normális dolog, hogy csak úgy felkelt egy halálos sérülés után. Talán sokkal több kérdésre kellene válaszolnia, mint amire képes volt, és az ő kérdéseit meg sem hallanák.

És kifejezetten üdítő volt hallani, hogy Natalie, aki korábban halálra rémült, most már viccel vele.

– Fellopózunk? – kérdezte a húgától.

– Fel – bólintott Natalie, és már az ajtóig tartó távot is lábujjhegyen tette meg, színpadiasan túlóvatoskodva a lopódzást. Lars majdnem elnevette magát – de amint kinyitotta az ajtót a húga előtt, az arcára fagyott a mosoly.

Andrew a garázsajtóban várta őket. Majdnem két méteres magasságával föléjük tornyosult – pedig Lars sem volt alacsony –, és szikrázó szemmel mérte végig őket. Az öltözékéből egyedül a nyakkendő hiányzott, szigorúan hátrafésült hajával egyébként pont úgy festett, mint egy hivatali alkalmazott.

– Hol az ördögben voltatok? – sziszegte. A hangsúlya az apjuk szigorát idézte, az arckifejezése pedig pontos mása volt az övének.

Lars nyelt egyet és megtorpant, Andrew pedig úgy helyezkedett, hogy elállja az útjukat: egyik oldalt a bal válla, másik oldalt a jobb keze támasztotta az ajtófélfát.

– Kirándultunk. Szóltam anyának, hogy csak este jövünk… – próbálkozott Lars.

– Kirándultatok – bólintott kimérten Andrew, és végigmérte őket, majd fapofával folytatta. – Akkor mit keres itt a rendőrség?

– Nem csináltunk semmit! – vágta rá Lars, ahogy felrémlett előtte az illegális verseny és a rendőrségi szirénák. Valaki köpött volna róluk?

– Tényleg? – vonta fel a szemöldökét Andrew.

Natalie ellépett Lars mellett, aztán alacsony termetét kihasználva kibújt a legidősebb bátyja karja alatt.

– Ne szívasd már! – szólt vissza Andrew-nak. – Nincs itt semmiféle rendőrség. Látom a szemedben, hogy csak szórakozol.

Lars ezt sosem látta, Natalie viszont mindig meg tudta mondani. A két báty egyszerre sóhajtott fel: Lars megkönnyebbülten, Andrew bosszúsan.

– Tényleg itt vannak, de nem miattatok – eresztette le végre a kezét, és arrébb lépett az ajtóból, hogy Lars is kiférjen. Kelletlenül tette hozzá: – Házkutatás.

– Apa miatt – állt össze a kép Lars fejében.

Egyúttal a jövőről alkotott képe széttörni látszott. Pár órája még biztos volt benne, hogy az Oomen’s Logistics vezetőségi tagjaként fog dolgozni, szállítmányozással, logisztikával, rakétákkal fog foglalkozni, és az apja és a bátyja lesz a főnöke. Nem lesz gondja semmire, és fel sem merül majd, hogy valaha elköltözzön a családi villából. Lett volna ellenvetése, de senki nem kérdezte a véleményét. Ez a kép pillanatokkal ezelőtt még élesen kirajzolódott, de most darabjaira hullott. Mire Lars elkapta, már annyi sem maradt belőle, mint a hall ablakának a szőnyegen heverő szilánkjaiból. Nem tudta, hogy hogyan érezzen vele kapcsolatban.

– Máris? – kérdezett rá Natalie. – Csak pár órája robbant fel az a rakéta!

– Igen, apa miatt – ismételte lemondóan Andrew. – Éjfélre már itt lobogtatták a parancsot. Egyébként anya betegre aggódja magát miattatok, úgyhogy jelentkezzetek le nála! A nappaliban van, épp kihallgatják.

Andrew szavai mögött volt egy kis megkönnyebbült mosoly, de Lars csak akkor tudta beazonosítani, amikor Natalie visszamosolygott rá. Hiába ismerte a bátyját tizenhét éve, Andrew fapofája megfejthetetlennek bizonyult számára.

Amint beléptek a nappaliba, Larsot elvakította az elemlámpák fénye. Mielőtt a szeme hozzászokhatott volna az új viszonyokhoz, dörgő ugatás üdvözölte őket, aztán egy kutyaorr nyomódott Lars combjának, végül a barátságos csaholást követően megérkezett az anyjuk sikkantása is. Lars megmerevedett a németjuhász feddő pillantásának tüzében. A rendőr visszahívta a kutyáját – nem hagyta, hogy Natalie megsimogassa –, és a következő pillanatban az anyjuk olyan hévvel ugrott a nyakukba, hogy Larsnak és a húgának összekoccant a fejük.

– Ó, hála az égnek! Jól vagytok! Jól vagytok? – ismételte elcsukló hangon.

– Jól vagyunk, anya – próbálta megnyugtatni Lars, és amint az egyik rendőr megköszörülte a torkát, óvatosan kibontakozott az anyja szoros öleléséből. Nem is tudta, hogy a bordáit dörzsölje meg, vagy a fejét. Mindkettőt komoly terhelés érte. – Ne haragudj.

Az anyjuk megrázta a fejét. Nataliéhoz hasonló, repkedő szőke fürtjeit vörösre festette a fény.

– Biztos nem esett bajotok? – lépett egy kicsit hátrébb, és szemügyre vette őket: előbb a lányának ruházatát, amelyet rendesen megviselt a kirándulás, aztán Larsot, akinek csak a bakancsa koszolódott el. A pillantása azt üzente, hogy mindent ért, elvégre Lars mindig átöltözött a garázsban, és a „bőrszerkóit”, amit mind az apjuk, mind Andrew szívből utált, elővigyázatosságból nem hozta be a házba.

– Biztos – erősítette meg Natalie, és pár szóban beszámolt a kirándulásról. Olyan ügyesen hagyta ki az illegális versenyt, Lars sérülését, és azt a tényt, hogy ő vezette hazafelé a Kawasakit, mintha összebeszéltek volna. Rendesen eltúlozta a hegyről levezető úton eléjük állt akadályokat is. Csilingelő hangján előadott szavaiból még Lars is úgy érezte, mintha az utóbbi órákban csak egy izgalmas kirándulást tettek volna.

A két rendőr nem szólt közbe, épp ellenkezőleg. Rezzenéstelenül ültek a kanapén, és itták a lány minden szavát, csak néha váltottak egy-egy pillantást. A kutya időközben fegyelmezetten leült a gazdája mellé, és okos szemével figyelte őket. Csak akkor vakkantott fel, amikor Andrew is belépett a nappaliba.

Amint a beszámoló elült, az anyjuk végre bemutatta a két nyomozót, de Lars olyan sebességgel felejtette el a nevüket, mintha meg sem hallotta volna. A kutyás rendőr barátságos arccal fordult ő és Natalie felé.

– Veletek is szeretnénk beszélni, egyenként, hatszemközt – biccentett a fejével a kollégája felé.

Larsnak esélye sem volt válaszolni, az anyjuk azonnal közbeszólt.

– Ehhez nem járulok hozzá! – kelt ki a védelmükben. – Natalie és Lars még gyerekek. Semmit sem tudnak a szóban forgó ügyről. Edgar nem osztott meg itthon üzleti titkokat, mint már ezerszer elmondtam. És ha valamit el akart volna hallgatni a kormány elől, akkor nekik végképp nem számolt volna be róla!

Natalie sűrűn, Andrew pedig kimérten bólogatott a szavaira. Lars is beleegyezően vonta meg a vállát, pedig más körülmények között élesen tiltakozott volna az ellen, hogy az anyja gyerekként emlegesse.

– Tartok tőle, hogy tényleg nem tudok segíteni – próbált megnyerően mosolyogni, miközben azon töprengett, hogy az általánosan megvetett zsernyákok mellé hogyan szegődhetett egy ennyire értelmes kutya.

– Tudomásul vesszük – bólintott a rendőr. – De néhány kérdést fel kell tennünk, és javaslom, hogy ezt inkább…

– Az anyjuk vagyok. Ha kérdezni akarnak valamit a fiamtól, akkor megkérdezik előttem.

Volt valami a rendőr arcán, ami azt sugallta, hogy tényleg jobb lenne elvonulni, de Lars most már egy anyatigris védelme alatt állt, úgyhogy inkább meg sem szólalt.

– Ahogy kívánja, asszonyom. Rövid leszek. Lars, bizonyára felismered, hogy hol készült ez a kép. – A rendőr beszéd közben az asztalon fekvő tablethez hajolt, bekapcsolta a képernyőt, és behozott rajta egy sötét, de azért egészen jól kivehető képet. Aztán megkocogtatta a tabletet, odavonzva Lars tekintetét.

– Basszus – szaladt ki a fiú száján, ma már másodszorra, amint felismerte a fehér Kawasakit. A fotón még a rendszámot is le lehetett olvasni.

– Talán nem mondok újdonságot – folytatta továbbra is barátságosan a rendőr –, ha tájékoztatlak róla, hogy a motorversenyzéshez engedély és megfelelő biztosítás kell a balesetveszély miatt. A mai… jobban mondva a tegnapi napon tetten értük egy illegális verseny néhány résztvevőjét, de sajnos három motoros és egy utas – pillantott itt Natalie felé – kicsúszott a kezeink közül, amikor az Ördögfok felé menekültek. Rémlik, hogy hol van a helyed a történetben?

– Lars Christopher Oomen! – dörrent egy hang jobbról, és immár nyoma sem volt benne a féltő anyának. A tigrisnek annál inkább.

Lars nagyot nyelt, és megpróbált picinek és jelentéktelennek tűnni.

– Nem folytathatnánk mégiscsak hatszemközt ezt a kihallgatást? – kérdezte reménykedve.

Andrew válla nevetve rázkódott meg.

– Tudtam! – szökött ki a fogai közül.

– Az édesanyád nem járult hozzá – közölte túlságosan is szelíden a rendőr, de Lars egészen biztos volt benne, hogy legbelül remekül mulat.

– Add elő szépen! – biztatta kajánul a bátyja.

– Jó, tényleg futottunk pár kört – fújtatott Lars. – De csak baráti verseny volt, és senkinek se esett baja. Utána pedig felmentünk az Ördögfokra. Mit akarnak, letartóztatnak érte?

A rendőr hátrahúzódott a kanapén, és elővett egy digitális kijelzővel ellátott, laposüveg-szerű eszközt a zsebéből. Lars felismerte benne a szondát.

– Mivel jelentős mennyiségű alkoholt is lefoglaltak a kollégák, ezért szeretném, ha bebizonyítanád, hogy nem ittál.

– Még nem is ihatunk alkoholt! – kelt a védelmére Natalie.

Az persze nem azt jelentette, hogy Lars nem ivott. Egy sört és egy pohárka tequilát is legurított verseny előtt, de az már elég régen volt ahhoz, hogy a szonda ne jelezzen túlságosan magas értéket.

– Erre szeretnénk bizonyosságot szerezni – bólintott a férfi, és miközben átadta Larsnak a szondát, szórakozottan megsimogatta a kutya fejét.

Lars tisztában volt vele, hogy nem menekülhet. Nagy levegőt vett, becsukta a szemét, hogy elkerülje az anyja tekintetének szikráit, és belefújt a készülékbe.

Mire kinyitotta a szemét, a kijelző kizárólag nullákat mutatott. Egy pillanatra értetlenül meredt rá, aztán keresztülsöpört rajta a megkönnyebbülés hulláma. Tényleg elég régen koccinthattak már a barátaival, és sok minden történt azóta.

A rendőr egy kicsit csalódottan vette el tőle a készüléket, Andrew pedig büszkén megveregette az öccse vállát.

– Ez egy kicsit könnyíti a helyzetet, úgyis elég bajunk van mára – állapította meg a kanapé másik oldalán ülő, tagbaszakadt rendőr, aki eddig alig-alig szólalt meg, és most ásított egyet. – Hagyd futni, megkapja, amit érdemel.

– Az biztos, hogy megkapja! – állt fel az anyjuk, és Lars elé lépve a kezét nyújtotta felé. – Kérem a kulcsot!

– Mi? – pislogott rá Lars.

– A motorod kulcsát. Ideadod, és egy hónapig nincs motorozás! Csak az iskolába menet hagyod el a házat, órák után pedig egyenesen hazajössz. Ez rád is vonatkozik, Natalie.

Lars összenézett a húgával. Natalie bosszúsan karba fonta a kezét, Lars pedig kelletlenül előhalászta a kulcscsomóját a farzsebéből. Körülményesen levette róla a Kawasaki kulcsát, és fintorogva átadta az anyjának.

– Oké, megértettem – motyogta. Annyira kisstílűnek tűnt ez a dolog azok után, hogy az apjuk elszúrt egy rakétakísérletet, és romba döntötte vele az egész várost! Nem mintha a két ügynek túl sok köze lett volna egymáshoz, de miért pont nekik kell bűnhődniük?

– Egyébként miért kutatták át a házat? – kérdezte Natalie a rendőrökhöz fordulva, talán azért, hogy elterelje a figyelmet.

– Adathordozókért – válaszolt Andrew. – Már kipakolták az összeset.

Valóban, a ház túlságosan üresnek és csendesnek tűnt ahhoz, hogy egy csapatnyi rendőr járkáljon benne. Biztosan végeztek addigra, mire Larsék leküszködték magukat a hegyről. De a fiú gondolatban még mindig a szobafogságnál tartott.

– Remek, akkor laptop sincs?

– A tieitekhez semmi kö…

– Nincs bizony! – kapott az alkalmon az anyjuk.

– Inkább tartóztassanak le! – nyögött fel Lars, és a kezébe temette az arcát. Csak a rendőrök horkantó nevetését hallotta.

A kutya kapta fel a fejét először, aztán Natalie, és végül a többiek is. Egy új reflektor világította be az udvart és csillant meg a nappali hiányos ablakain. A kocsi felszáguldott az úton, aztán csikorogva megállt. Lars már a hangjáról megismerte a Bentley Mulsanne-t, az apja kedvencét.

Egy pillanat alatt felforrt a levegő. Mindannyian talpra szökkentek. A rendőrök már akkor fegyvert rántottak, amikor a kocsi ajtaja becsapódott, a kutya pedig vicsorogva tükrözte az érzelmeiket.

– Nyugalom! – kérte Andrew, a rendőrök felé intve. Az apjuk léptei feldobogtak a lépcsőn, ajtók csapódtak mögötte. – Apa nem közveszélyes bűnöző. Nem fog bántani senkit.

Edgar Oomen valóban fegyver nélkül lépett be a nappaliba. Az öltönye összegyűrődött, máskor sima arcát megöregítette az aggodalom. A rendőrségi pisztolyok láttán azonnal felemelte a kezét, de a tekintete végigjárt a családján, egyenként számba véve őket. A megkönnyebbülés csak akkor ömlött el rajta, amikor felismerte mindannyiukat.

– Nem esett bajotok? Siettem, ahogy tudtam, de ez kész őrület… – kérdezte, de nem kapott választ, csak néma fejrázást, mielőtt a tagbaszakadt rendőr közbeszólt volna.

– Maradjon ott! Forduljon arccal a falnak, kezeket tarkóra!

Az apjuk teljesítette a parancsot.

A rendőrök arcán mostanra nem maradt a kedvességnek szikrája sem. Olyan durván motozták meg az apjukat, hogy Lars legszívesebben közbelépett volna, ha Andrew nem tartja vissza. A tagbaszakadt rendőr éppen a bilincset készítette elő, miközben fejből darálta az állampolgári jogokat, az apjuk viszont hátratekert nyakkal tiltakozott.

– Szabotázs volt! Bent, az irodámban megtalálják az összes adatot és a felvételt. Az elemzőink már próbálják kideríteni, hogy mi történt. Megkapnak minden információt, amire csak szükségük van, és addig tartanak rács mögött, amíg jónak látják, de a családomat hagyják ki ebből, nekik végképp semmi közük hozzá!

A rendőrök csak tették a dolgukat: az egyikük a jogokat sorolta, a másik pedig ráerősítette a bilincset Edgar Oomen kezére. Lars még mindig megfeszült, de most már nem Andrew tartotta vissza őt, hanem ő tartotta vissza Natalie-t. Pedig legszívesebben tett volna valamit, hogy ne vigyék el az apját.

A mai napnak a legnagyobb győzelemnek kellett volna lennie, a legnagyobb ünnepnek a családban, mert az apjuk már évek óta készült rá. És vele együtt készültek ők is. Együtt kellett volna örülniük neki, hogy mindannyiuk élete sínre kerül, mindannyiuk jövőjét bebiztosítja az első kilövés. Az apjuk ezért dolgozott, ezért töltött olykor heteket bent az irodában. És ma végre itt kellett volna lennie a pillanatnak, ma ünnepi vacsorával várták volna az apjukat, és együtt koccintottak volna a sikerre: arra, hogy az Oomen’s Logisticsnél végre fellőtték az első rakétát, és utat törtek a csillagokba.

De a csillagok visszahullottak rájuk, tragédiába fordítva a várva-várt napot. Lars üresnek érezte magát. Semmi sem volt jól így, minden a feje tetejére állt, és sötétségbe borult a holnap.

Amint az apjukat megpróbálták elvezetni, megvetette a lábát, és hátrafordult a családjához.

– Egyikőtöknek sem esett baja? – tette fel újra a kérdést. – Nem találtak el titeket a lehulló törmelékek, ugye?

Larsban felrémlett az az ütés és az azt követő, rémálomszerű fájdalom, és hogy Natalie halottnak hitte, de az apja rémült szemébe nézve csak megrázta a fejét. Egyedül Andrew válaszolt hangosan.

– Nem, apa. Mindannyian jól vagyunk, nem kell aggódnod értünk – mondta magabiztosan.

Lars pedig nem javította ki.

3. fejezet - Az új világ előszava

Az Oomen’s Logistics kísérlete majdnem mindent tönkretett. A lehulló szikrák – amelyek a latetranium-meghajtású rakétából származtak – betörték az ablakokat, kilyuggatták a tetőket, feltörték az aszfaltot és leszaggatták a nagyfeszültségű vezetékeket. Még a műholdakat is letérítették a pályájukról, úgyhogy azok vagy kiszöktek a világűrbe, vagy lezuhantak. A legmélyebb kráterek is csak tíz centisek lettek, és a fémek sértetlenek maradtak, de a világnak egy teljes hét kellett, hogy kiheverje az első sokkot.

Csak a földi sugárzású rádiók és a föld alatti távközlési vezetékek működtek, úgyhogy az első hírek lassan érkeztek meg. Port Maddockban és a környező városokban, San Franciscót is beleértve, elsöprő erejű volt a pusztítás, de az egész világon csapódtak be törmelékek, Oroszországtól Tűzföldig.

Amint újra adást sugároztak a tévék, megjelentek a képek is. Rengeteg profi és még több amatőr felvétel készült a világ minden táján, de egyik sem festett annyira szörnyen, mint a Port Maddockról szóló híradások. A média harmincezer halálos áldozatról számolt be világszerte – olyan emberek elvesztéséről, akikre épületek omlottak rá, vagy kocsiban ülve balesetet szenvedtek. Pár ezer közvetlen sérült is volt, akiket Timhez hasonlóan a végtagjukon talált el egy-egy szikra, de a következő képek ennél sokkal érdekesebbnek tűntek.

Lars megfeszülve figyelt reggeli pirítósa felett, és a mellette ülő Natalie-ra sandított. Csak ők voltak a konyhában. Az egyetlen szobalány, aki kitartott a család mellett az apjuk letartóztatása után, már teendőinek milliárdjaira hivatkozva eltűnt valahol a villában, az anyjuk pedig épp Andrew-val beszélgetett a nappaliban.

A bejátszott felvétel a csillagzáporként emlegetett jelenséget mutatta – Lars nem csodálkozott rajta, hogy rengetegen videóztak –, de aztán hamarosan egy középkorú, kosztümös hölgyre váltott, akit a mellkasa közepén talált el a lehulló szikra, valahol San Francisco külvárosában. Kiáltozás és dudálás harsogta túl a süvítést, aztán váltott a kép. A nő kinyitotta a szemét, és levegőért kapkodva tért magához. A műsorvezető elmondása szerint közel tíz percig volt halott, és a tiltakozása ellenére azonnal kórházba szállították, de ott, mivel nem szorult kezelésre, egy rövid vizsgálat után el is bocsátották.

– A jelenségnek számos mellékhatása van: megmagyarázhatatlan eredetű fájdalmak, látomások, kontrollálatlan, agresszív viselkedés – szólalt meg most egy borostás, olcsó öltönyt viselő szakértő. – A tünetek egyeseknél azonnal jelentkeztek, másoknál pár nappal később, és tudunk olyan esetről, akinél még mindig nem. Ezek a problémák azonban egy egyszerű kezeléssel megszüntethetőek vagy megelőzhetőek. Ezúton szeretnénk megkérni mindenkit, aki hasonló helyzetbe került, hogy jelentkezzen a legközelebbi kórházban.

Natalie a bátyja felé fordult, miközben extra adag dzsemet kent a pirítósára.

– Neked is volt ilyened? – halkította le a hangját.

Lars megrázta a fejét.

– Semmi. – Elvégre az egyetlen fájdalmat, amit átélt, nagyon is meg tudta magyarázni.

– És gondolod, hogy nem is lesz?

Lars vállat vont. Nem tapasztalt kontrollálatlan indulatokat. Még akkor sem, amikor az anyja tényleg elkobozta tőle a laptopot és a mobilt, és helyettük a kötelező olvasmányokat tornyozta fel a szobájában. Ahogy akkor sem, amikor a harmadik rettentően unalmas nap után Katie meglátogatta, és megpróbálta elhívni egy kirándulásra, de az anyja még mindig kitartott a szobafogság fegyverténye mellett, és Lars nem mehetett sehová. Arról is csak Katie-től értesült, hogy Timet végül a szülei kórházba vitték, és azóta is ott van. Nem ugrott senki torkának, és nem kezdett el törni-zúzni (ahogy a képernyőn épp látható, bankár külsejű alak), hanem megpróbálta lefoglalni magát. Látomások sem kínozták (ahogyan azt a kedves arcú nőt, aki éppen láthatatlan rémektől rettegett a kényszerzubbony börtönében), és még egy fél képzeletbeli zombi sem látogatta meg.

Úgyhogy ő és Natalie is hallgattak arról, ami történt.

– Tartok tőle, hogy engem kifelejtettek ebből a buliból – összegezte végül. – De lehet, hogy jobb, ha jelentkezek…

Natalie megrázta a fejét. Frissen beszárított loknijai csak úgy csapkodtak az arca körül.

– Eszedbe se jusson! Szerintem ez a pasas hazudik. Csak össze akarnak szedni titeket, aztán ki tudja, mit művelnek.

Lars bizonytalanul nézett rá.

– És ha mégis előkerül valami? Mit tudom én, alvajáró leszek, és előre felzabálom a szülinapi sütidet?

Natalie elnevette magát. A kacagása feloldotta a Lars lelkében lakozó, aggodalmas árnyakat, és kitartott egészen addig, amíg az ajtónyitás véget nem vetett neki.

Andrew állt meg a konyhában, és kérdés nélkül kikapcsolta a tévét.

– Kész vagytok már? El fogtok késni! – szólt rájuk.

Lars bekapta az utolsó falatot a kihűlt pirítósából, aztán teli szájjal bólogatott.

A csillagzápor majdnem mindent tönkretett – de az iskolában bezzeg nem tett kárt. Úgyhogy egy hét rendkívüli szünet után újraindult az oktatás is.

Lars cikinek érezte kocsival jönni. Még akkor is, ha egy vadiúj Audiról volt szó, amit a bátyja vezetett. Úgyhogy megpróbálta rábeszélni Andrew-t, hogy kicsit odébb tegye ki őket. Nem járt sikerrel.

– Ötre értetek jövök! – ígérte Andrew, miután beállt egy ideiglenes helyre a parkolóban. Megvárta, amíg a testvérei kiszállnak, csak utána tette hozzá a fenyegetését: – Ha nem vagytok itt, hazasétáltok.

– Itt leszünk – morogta kelletlenül Lars.

– Igenis, uram, értettem, uram! – tisztelgett előtte eltúlzott mozdulattal Natalie.

Andrew még csak el se mosolyodott. Egy elegáns ívvel kitolatott a parkolóból.

Natalie integetve üdvözölte a barátait, és szinte emberfeletti sebességgel hagyta ott a bátyját.

Lars a kiürült parkolóhelyen maradt, mert ódzkodott belépni az épületbe. Legszívesebben ellógott volna. Fogalma sem volt, hogy hányan fognak beszólni neki, és közvetetten őt hibáztatni a történtekért. De nem maradhatott itt a végtelenségig, és erre egy piros Ford hívta fel a figyelmét, ami igényt tartott a helyére. A fiú meg se nézte, hogy kit hozott a kocsi, inkább lógó orral elindult a bejárat felé.

A kosarasok bandája máris éles füttyögéssel adta tudtára, hogy semmi jóra nem számíthat.

Lars vett egy mély levegőt, és mereven előre nézett. Csak egyszer pillantott oldalra – arra a helyre, ahol normális esetben a Kawasaki parkolt. Ha itt lenne a motorja, egyszerűbb volna megszökni, futott át a fején, de másodpercekkel később kiderült, hogy van még valaki, aki hasonló cipőben jár. Egy sötétkék Nissan érkezett, egy sofőregyenruhás férfival a kormány mögött, az utasülésről pedig Dominic került elő.

– Hé, Oomen! – intett oda neki a fiú.

Dominic nem tartozott a barátai közé, legalábbis a szó szoros értelmében nem. Vetélytársak voltak, néha az iskolában, máskor a versenypályán, egy homályos emlékű estén pedig a tequilás üvegek mellett. De Katie egy másik iskolába járt, és most, hogy Timet bent tartották a kórházban, nem nagyon számíthatott más társaságra. Megtorpant, és bevárta a fiút.

– Hová lett a Hondád? – kérdezte kajánul Lars, miközben lekezeltek egymással. Dominic megvonta a vállát.

– Pihen. Akárcsak a tiéd – vágott vissza. – Apa bezárta a garázsba, miután az egy szem kisfiát a szomszédok szeme láttára hazakísérték a zsaruk.

– Az biztos nem vet jó fényt a szeretett polgármesterünkre – vigyorodott el Lars.

Dominic elnevette magát. Kamaszkorának kezdete óta azért küzdött, hogy leépítse az apja tekintélyét. Hálából az elszenvedett pofonokért és az anyja szökéséért. De a polgármestert újra és újra megválasztották, akármekkora disznóságot is művelt a fia.

– Ha már az apákról van szó, a tiédről van már hír? – váltott egy kicsit komolyabbra Dominic, és meg se hallva az első, figyelmeztető csengőt, nekidőlt egy fényes, méregzöld platós kocsinak.

Lars kelletlenül vonta meg a vállát. Nem akart az apjáról beszélni, de tudta, hogy nem úszhatja meg.

– Elvileg kiengedték az őrizetből, de még nem tudott hazajönni. – Lars ezt a hírt is csak a rádióban kapta el. Miután bebizonyosodott, hogy tényleg nem az Oomen’s Logistics hibájából robbant fel a rakéta, a cég elnökét nem volt miért rács mögött tartani. Egyszer telefonált is a vezetékes készüléken, és legalább annyit tudtak, hogy jól van. – Kiderült, hogy nem az ő hibája.

– Ja – bólogatott Dominic. – Azt mondják, az oroszok lőtték ki a rakétátokat. De mások meg azt, hogy felelőtlenség volt latetraniummal kísérletezni.

– Az a szar baromi hatékony, és minimális a felezési ideje a többi hasadóanyaghoz képest – védte ösztönösen az apját Lars. A kémiatanára biztos egy tockossal jutalmazta volna a felelet nyelvezetét, de a kémiatanár nem volt a közelben.

– De senki se tudta, hogy mit okozhat – vette elő a telefonját Dominic. Lars irigykedve nézte a készüléket. Ő még mindig nem kapta vissza a sajátját.

– Ja, lerombolta a fél világot, és megölt egy csomó embert.

– Nem csak arról beszélek – legyintett a tényekre Dominic, és bekészített egy videót. –Totál nem normális, amit azok csinálnak, akiket eltalált. Ezt nézd!

Lars kíváncsian hajolt közelebb. A ma reggeli híradóból ítélve újabb dührohamra vagy jól látható őrületre számított, de csalódnia kellett. Spanyol nyelvű kiáltozás hallatszott a felvételen, amikor egy meglett, középkorú férfit vettek üldözőbe a rendőrök. A kocsi kamerájából egészen jól lehetett látni mindent. Az üldözött egy hátizsákot ölelt magához – valószínűleg lopott pénz lehetett benne –, és amint elzárták a menekülési útvonalát, riadtan torpant meg. Üvöltött valamit, de Lars gyanította, hogy efféle szavak nincsenek benne a szótárban, úgyhogy hiába keresné. Aztán a férfi fegyvert rántott, célzás nélkül lőtt, és az egyik rendőr hátratántorodva zuhant el. Kiadták a tűzparancsot, egymás után dördültek el a rendőrségi pisztolyok, és a rabló összecsuklott.

Lars egy életre elég halált látott az utóbbi héten. Nem volt kíváncsi a folytatásra.

– Most figyelj! – szólalt meg Dominic, épp mikor Lars elfordult volna.

Mire a rendőrök megközelítették és biztosították a férfit, az megmozdult, és egy pillanat alatt talpra ugrott. Sűrű vérfolt szennyezte a koszos-sárga pólójának elejét. A táskából pénz szóródott szét. A rendőrök megmerevedtek, valaki azt kiabálta, hogy „ne mozdulj”, aztán a férfi artikulálatlanul felüvöltött. Kékes ragyogás robbant ki belőle, és egy pillanat alatt elsöpört mindent.

Aztán a felvétel vége lassítva megismétlődött: a fény kirobbant, darabokra tépte a rendőröket, a távolba taszította az autókat, és még a sűrűn álló házak falát is lebontotta egy szempillantás alatt.

Lars nagyot nyelt, és felnézett Dominic arcába.

– Ez biztos csak valami hülye trükkfelvétel – állapította meg.

– Vagy ötven ilyen kezdett el terjedni, de persze ezt nem ismeri el a sajtó. Egyelőre nem is tagadják, mert csak felhívnák rá a figyelmet. Tudod, mekkora pánik lenne belőle?

Lars el tudta képzelni, ahogy azt is tudta, hogy Dominic honnan tanulta az efféle apró, politikai trükköket.

– Na, jó, de előbb vagy utóbb mindenki tudni fogja – csóválta meg a fejét Lars. Azt pedig csak magában tette hozzá, hogy ilyesmit végképp nem tapasztalt magán. Igaz, egyszer se próbált meg bankot rabolni.

– Teljesen fel is forrtak a fórumok. Várj, megmutatom… – Dominic megpróbálta behozni a Twittert. Lars közelebb hajolt, hogy legalább másodkézből értesüljön a fejleményekről, de a telefon képernyője üres maradt. Dominic bosszúsan ciccegett. – Francba. Már megint nincs hálózat.

Larsnak nem volt ideje gondolkodni a problémán, mert a fülét megütötte az első órát jelző csengőszó. Elkapta a fiú karját.

– Nem érdekes. Futás! – kiáltotta, és az iskolaépület felé húzta Dominicot. Két lépés után már mindketten rohantak.

Dominicot és Natalie-t leszámítva senki nem állt szóba Larsszal. A fiú nem is kereste mások társaságát, de azok keresték az övét. Néha beszólásokkal célozták – ezeknél úgy tett, mintha meg se hallotta volna –, máskor papírgalacsinok ragadtak a hajába – ezeknél viszont rögvest visszalőtt, amint beazonosította a küldőt. Még egy tövig faragott ceruzát se hagyott a padján, hogy minimalizálja a támadási felületeket, de a padjára készített alkotásokat már nem tudta megelőzni, úgyhogy azokat szépen letakarta, vagy – unalmasabb órákon – alkoholos filccel átfirkálta, felismerhetetlenné téve az eredeti üzenetet.

Matematika után csak egy vigyorral válaszolt a tanár szigorúan felvont szemöldökére, és a rongálás vádjára.

– Nem én kezdtem, már megrongálták előttem. De így jobban tetszik.

Mindenesetre volt egy beszélgetése az igazgatóval is a péniszből lett rakétakilövő állomásról.

– Azt hittem, az Oomen’s Logistics előtt akarnak tisztelegni, csak az évfolyamból senki nem tud rajzolni.

– Ezt te rajznak nevezed? – kérdezte az igazgató.

Lars kritikus szemmel vizsgálta meg a műalkotást. Tény, hogy lett volna még hová fejlődnie ezen a téren.

– Még mindig jobb, mint az eredeti – vonta le a következtetést. – Nem fogok egy faszt bámulni egész filozófia alatt! Elég a tanár képét…

Az igazgató, megértve az összefüggést, intésre emelte a kezét.