Könyv Guru

Budapest, 2023

TARTALOMJEGYZÉK

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Utolsó

EGY

„Ránk találtak” – hűlt meg ereiben a vér. Bár szemével nem láthatta, egy sokkalta mélyebben gyökerező érzéke a csontjába marva súgta: a veszedelem a nyomukra lelt.

Zsigeri jelzések tömkelege futkározott a testén, mik egyszerre voltak ismerősek, ugyanakkor sosem tapasztaltak…

– Baj van, Lekru? – kapta el dermedt tekintetét a vezérük. – Mit láttál?

Újfent megtörtént. Kéretlenül is olvasott; a képessége figyelmeztette az elmészt. Ám ez a mostani valami más volt.

– Hallasz? Mondd már, hogy mit láttál!

Hirtelen ocsúdott fel gondolataiból, ahogy a vezér erős marka a vállára szorult. Határozott mozdulat volt, amivel azt üzente: „Itt vagyunk veled, mondd el, mi a baj, és együtt megküzdünk vele.”

A szája válaszra nyílt, de a gondolatai összegabalyodtak:

– Valaki… valakik… – hangja elcsuklott. Nagy levegőt vett, majd újból nekifutott: – Egy sereg… – gurguláztak a szavai bizonytalanul a félelemtől lepedékes torkából, majd kisvártatva hozzátette: – Üldözőbe vettek. Ott! – pördült meg, és bökött ujjával a távolba, a sűrű lombkorona felé. – Ott láttam őket.

Vezérük oly hirtelen állt elő a tervével, hogy azzal még a sokat látott Lekrut is meglepte.

– Az orom! – pillantott az előttük magasodó dombtetőre. – Oda hágunk föl. A sziklák mögül lessük meg őket. Ha már tudjuk, hogy kikkel állunk szemben, akkor döntünk, hogy fegyvert ragadunk-e.

– Adur vezér! – kért szót a délceg Ituma. – És a Cserjés? Nem húzódhatnánk a helyőrség védelmébe?

Mielőtt Adur válaszolt volna, Lekru felé fordította aggodalomtól barázdált homlokát:

– Gyalogszerrel vannak?

Az elmész nem felelt, csak ajkát összeszorítva csóválta meg a fejét.

– Hamarosan alkonyodik – pillantott az égre a vezérük –, és mi virradat óta úton vagyunk. Esélytelen, hogy még két napfordultányi járóföldig magunk mögött tudjuk őket.

Végignézett a tájon, majd folytatta:

– Kettőt tehetünk – emelte arca elé a mutatóujját –, ha akkora a sereg, hogy lehet ellenük esélyünk, akkor egy jól megválasztott helyen meglepjük őket – csapta öklét a tenyerébe. – Ellenkező esetben jobban tesszük, ha kerüljük a nyílt ütközetet. Addig kell menekülünk, amíg csak a lábunk bírja. A nyomunkat kell, hogy veszítsék – tekintetével begyűjtötte a csapat aggódó pillantásait, majd sürgetőn elkiáltotta magát: – Utánam! – határozott léptekkel indult az orom irányába.

Kezdetét vette az erőltetett menet, méghozzá olyan iramban, amit a sajgó izmaik és a kimerültségük tudatában semmi más nem indokolhatott, csakis az űzött vad mivoltuk. Sötét homokszín bőrükön vastagon ült már a maguk mögött hagyott út pora; éjszín tolltincseiket pedig csapzott fonatokká sodorta az erdei pára. Rájuk fért volna a pihenés, ám arra még – ki tudja, meddig – várniuk kellett. Szaporán lopták a távolságot a dombok felé.

A tűzszínbe öltözött égen a nap már csókolta a távoli csúcsokkal tarkított láthatárt. Ám a sarkukban loholó fenyegetéstől a gyönyörű látvány inkább tűnt vértócsában ázó fellegek gúnyolódásának.

A lankákhoz érve már szárazra dagadtak a mellkasukon futó légzőnyílások, de tűrniük kellett. Még nem szusszanhattak. Sajgó izmaiktól elgyötörve kapaszkodtak fel a domboldalra, és majd csak odafönt jutalmazták magukat egy morzsányi pihenővel.

Lekru mélyeket sóhajtott. Fojtogatta őt a túlhajszoltsága; légzőnyílásai görcsösen rángatózva szomjazták az éltető levegőt. Szemei előtt mások számára láthatatlan, éjszín foltok lejtették szédületes táncukat. Nem hallott mást, csupán a vér dobogását a fülében. Lüktető ujjaival lazított a kardjának keresztpántján, miközben körüljáratta tekintetét a mögöttük hagyott, zegzugos vadon megannyi árnyas rejtekén. Sietős lépteik nyoma még innen, a magaslatról is tökéletesen olvasható volt. Üldözőik akár csukott szemmel is követhették őket.

A kései nap már a láthatár alá bujdokolt; csupán csak derengő fényével homályosította a tájat. A távoli erdő egyelőre még hamis némaságba burkolódzott, ám a láthatatlan fenyegetés bármelyik pillanatban felfedhette arcát. Lekru maga elé húzta kardjának markolatát, s azon pihentette kezét. Nem mintha attól remélne védelmet, inkább csak így próbálta levezetni a testét majd szétvető szorongást. Ujjai többször végigfutottak a puha bőrszalagos markolaton, majd megpihentek annak egy aprócska, szinte már ismerősként köszöntött szakadásán. Egész testét simogatta az ormot körüllengő langyos, lépteik száraz porát kavargató szellő.

Majd mikor a nap fénye – annak látványát kisvártatva követve, szintén – tovatűnt, két hátas és megülőik öltöttek alakot a fák közül előlépve. Apró foltoknak tűntek csupán a messzeségben, ám a látványuktól Lekrut láthatatlan kezek pofozták fel. Egyszerre öntötte el őt a fájdalom, a meghökkenés és a rettegés egy igen különös elegye.

Eközben a csapat többi tagján mintha már a megkönnyebbülés jelei mutatkoztak volna, hisz csupán két alakot véltek felfedezni az oly aggodalommal belengetett sereg ellenében. Talán még halovány sóhajok is hangzottak, mondván: „Erre volt az a nagy ijedség?” Ám mikor a vezér elkapta a rettegéstől kővé dermedt Lekru tekintetét, azonnal megértette: a baj annál is nagyobb, mint azt elsőre hitték.

– Ők azok – lehelte az elmész megsemmisült erőtlenségében.

Szavai nyomán mindüket átjárta a fagyos, gyomrukat szorongató rémület, mert tudták: a szemük előtt egy legenda elevenedett meg. Egy rémtörténet, amely szájról szájra terjedve tartotta rettegésben a városok biztonságát maguk mögött hagyókat. A rejtélyes rémek kevesebb mint egytucatnyian voltak, ami persze függött a mesélők túlzásaitól. Ám ha ebben nem is, abban azért mindannyian egyetértettek, hogy az erejük harcosok tömkelegével ért fel. Számukra nem létezett túlerő, és ha lecsaptak, a legritkább esetben hagytak maguk után túlélőket – akik aztán még tovább öregbítették a vadon rémeinek kétes hírnevét.

Lekru szavai hallatán a korábbi, becsmérlő jókedvük semmivé foszlott. Rettegéssel teli, feszült figyelemmel fordultak újfent az üldözőik felé. Pillanatokkal később az egyik távoli alak sebes vágtára fogta hátasát; rézsút kerülve a dobvidéket igyekezett elébük vágni. Eközben a másik egyenest feléjük vette az irányt, és mint egy mezei villámcsapás szelte a pusztát.

Adur ismét egy pillanat alatt ötlötte ki a tervét:

– Sokkal gyorsabbak nálunk. Nem menekülhetünk – súgta, mintha csak attól tartott volna, hogy a még messzi tájakon loholó ellen meghallhatja szavát. Szokatlanul erőtlen hangja jobban megrémítette Lekrut, mint ha kétségbeesett üvöltésben tört volna ki. – Arra! – intett. – A szurdoknál lehet esélyünk.

– Adur vezér – szólalt fel Genda, a csapat hírnöke és futára. – Ott egykönnyen a csapdájukba eshetünk.

A vezér szinte lemondó tekintettel nézett végig rajtuk.

– Meglehet – bólintott –, de nincs más esélyünk. Egyedül ott lephetjük meg őket. Nyílt színen nincs esélyünk ellenük. Kerüljön bármibe is, azok ott ketten nem juthatnak ki a völgyből.

Végignézett a társaságon, de nem jött újabb ellenvetés. Úgy tűnt, beletörődtek a sorsukba.

– Ti hárman – intett Lekru és két társa felé –, irány az orom! Keressetek jó rálátást a völgyre, és ott rejtőzzetek el! Mi majd a szoroshoz csaljuk őket.

– Szembeszállunk velük? – hitetlenkedett ismét Genda.

– Ha elbuknánk – fordult a vezér ismét Lekru felé, mit sem törődve a kérdéssel –, rajtatok a sor. Zúdítsatok sziklazáport a völgyre! Akárhogy is, de itt kell hogy haljanak.

A vezér szavai sötétek voltak ugyan, de még így sem tükrözték kellően az elmész aggodalmát. Bár a látomása akár tévedhetett is – s ezúttal mindennél jobban remélte, hogy így lesz.

A három harcos az utolsó erőtartalékaihoz nyúlva kapaszkodott fel a csúcsra, ahol alighogy elhelyezkedtek, odalent máris megpillantották a kerülőutat választott üldözőjüket. A völgybe érve léptére fogta az erőltetett vágtától megfáradt futopárját, és a nyaka mentén, a dübörgő légzőnyílásain végigsimítva csitította.

A számtalan nemzedékkel ezelőtt megszelídített gazevőről úgy tartották, hogy az istenek is hátasnak teremtették őket, hisz mi másért is nőttek volna szarvak formájában tökéletes kapaszkodók a mellső válluk fölé? A futopár a nevét szembeötlő külső jegyéről kapta: a mellső és a hátsó lábai egy-egy párrá nőttek össze, ám azok négy külön vállban végződtek. Ez az ellentmondás leginkább a hátsó páron volt észrevehető. Az ugyanis kettévált a talajtól számított második könyéknél, és előbb rézsút a fara fölé magasodott, majd aztán újabb hajlatban visszatérve csatlakozott a csípőjéhez.

Lekru mindig is úgy hitte, hogy hajdanán – még az ősidőkben – a jószágoknak négy lábuk lehetett, de azok, a vadászaik előli minduntalan menekvésben összenőttek, hogy az istenek így ajándékozzák meg őket a gyorsabb vágta segedelmével. Tán – a hozzájuk hasonlatos állatokkal ellentétben – a farkuktól is ezért váltak meg, hogy még könnyebbek, és még fürgébbek legyenek. Hogy ne maradjon olyan testrészük, amire a ragadozók könnyedén rámarhatnak.

Kisvártatva kavargó porfelhő kíséretében megérkezett a másik üldözőjük is, ezzel végleg elzárva a völgyben rekedt Adurék menekülési útját. A jövevény feléjük irányozta a futopárját, és lassú léptekkel közeledett. S ugyan a hátasok valóságos csodának számítottak, ha futtára került a sor, ám felettébb esetlenek voltak, ha sétára kényszerítették őket. De nem most. A döcögő mozgás ezúttal nem a már oly sokszor érzett, mulatságos hatást váltotta ki Lekruból. Inkább tűnt egy torz, valóságtól elrugaszkodott, rémálomszerű látomásnak, amiből minden erejével fel akart ébredni.

– Mit akartok tőlünk? – dördült rájuk Adur.

A vezér higgadt megfontoltsága még ebben a szorult helyzetben is példaértékű volt.

– Tőletek? – köpte feléjük a nyugat felől érkezett útonálló, kinek bőre füst mögül sejlő vér színére emlékeztetett. Szavait olyan undorral ejtette, mintha méltónak sem találná a csapatot a figyelmére. – Semmit. Ti csak egy eltaposni való senkik vagytok az istenfőnk tervében.

A vezér igyekezett figyelmen kívül hagyni a pocskondiázást, és a törvényt maga mellett tudva próbált felülkerekedni:

– Ti Délfodor város felségterületén portyáztok. A városunk nevében felszólítunk benneteket, hogy a legrövidebb úton hagyjátok el a vidéket, és csakis békével térjetek meg!

Ezúttal az utóbb érkezett útonálló vette magához a szót, akinek bőrszíne a hamuval szórt fű árnyalatában játszott.

– Délfodornak oda – jelentette ki nemes egyszerűséggel, és a csapat megrökönyödésével mit sem törődve, érzelemmentes hangon folytatta: – Seregeink porig rombolták a városotokat. A törvényed már egy marék homokszemet sem ér.

Azzal leakasztotta a hátáról a fegyverét, egy két alkarnyi, éjszín bőrrel áttekert markolatot. Elforgatta a zárját, és egy suhintó mozdulattal előcsalta az eddig a markolat belsejében megbújt, áttetsző kristályból készült pengét. Majd ujját elemelve, az visszafordult eredeti helyzetébe, így rögzítve a kardot kivont állapotában. A színtelen penge a fénytelen, alkonyi völgyben úgy fenyegette a csapdába esetteket, akárcsak egy lopakodó ragadozó.

Ekkor a másik útonálló is leemelte hátáról a fegyverét; hanyagul méltóságteljes mozdulatában csekélyke sietség sem honolt. A két alkarnyi markolatba egy vájat mentén süppedt bele annak egy oldalt élezett kristálypengéje, amit a harcos egy félköríves mozdulattal hajtott ki a foglalatából, majd a zárógyűrűt a csatlakozáshoz csúsztatva merevítette ki. Az övének színe a koszos iszap árnyalata ellenére is úgy csillogott, mintha csak ma reggel pattintották volna.

Kihívó mozdulatukat a kelepcébe került csapat sem hagyhatta válasz nélkül: mindannyian elővették fegyvereiket – volt köztük csukél, szabar, merevkard, valamint zúzó, és karmos kesztyű is.

Lekru torka cserepesre száradt félelmében. Minden porcikájával segíteni akart az odalent rekedt társain, de türelemre volt ítélve. Az orom mozdulatlan rejtekébe dermedt. Tehetetlenül szemlélte az eseményeket, ahogy Adur előbb végignézett alakulatán, majd jobb megoldás híján elkiáltotta magát:

– Támadás!

Ádáz harci üvöltések magabiztos álcáját öltve magukra rohamozták az ellent, mire válaszul az útonállók apró koppintásokkal iramították sebes vágtára futopárjaikat. Egyik kezükkel az állat szarvát szorították, míg a másikban vérre éhezve lóbálták kristálypengéiket.

Dicső volna a tudat, hogy Adurék hősies küzdelme tisztes helytállást eredményezett, ám a valóság ennél kiábrándítóbb volt. Az útonállók anélkül mészárolták halálra őket, hogy azok csupán egy karcolást is ejthettek volna rajtuk. Lekru igazságérzete már egy kósza hárítással is beérte volna, de annyi sem jutott nekik. Megsemmisítő, sőt megalázó vereséget mértek rájuk. Tán a véletlen műve volt, vagy épp a prédájával játszadozó ragadozóé, de utolsóként Adur maradt talpon. A vezér végignézett elesett bajtársain s az útonállókon, majd élete utolsó parancsával zengte be a vérrel mocskolt völgyet:

– Most! – üvöltötte torkaszakadtából, hogy abba még a lelkük is beleremegett.

Lekruék pedig nem haboztak: egész testükkel feszültek neki egy-egy hatalmas tömbnek, hogy a mélybe taszítsák azokat. A kőszörnyek előbb komótos hömpölygésbe kezdtek, majd egyre gyorsuló, felbőszült irammal vették célba a mélyben rostoklókat. Törmelékek tucatjait tépték ki a hegyoldalból, hogy halálos áradattá duzzadva zúzzanak porrá mindent, ami csak az útjukba merészkedik. Lekru szinte már látta maga előtt, ahogy a pusztító zivatar a felismerhetetlenségbe tiporja a völgybélieket. Ám az – dacolva minden ősi szabállyal – sértetlenül hagyta az útonállókat, akik végtelen nyugalmukkal szemlélték, ahogy elzúg mellettük az áradat, és fülsiketítő dörejjel hal a sziklafalba. Adur azonban már nem részesült eme titokzatos „szerencséből”.

Lekru szeme barázdák sűrűjében szűkült pengevékonnyá féktelen haragjában, hogy miként ért dicstelen véget vezérük élete. Majd szétvetette őt tehetetlen dühe. Gyomrát mintha megcsavarták volna, és a torkán át próbálták volna kitépni. Majd a kezdetben még csak a gyűlölet szikráit okádó tekintete végül valami egészen mást bocsájtott ki magából. A szeme elé gyűlt homályos könnycseppek és a sziklahullás verte por szinte maga alá temette az útonállók látványát, akik bosszújuktól fűtve, felbőszült vágtára fogták futopárjaikat. Kapaszkodót kerestek a tetőre, hogy mihamarabb megtorolhassák eme arcátlanságot.

Lekruéknak sem kellett több, és bár ők csupán gyalogszerrel menekülhettek, remélték, hogy mialatt a támadóik feljutnak, addig ők köddé válhatnak. Gyötörte őket a fáradtság. A légzőréseiken viharként áramló forróságon a hús is megsült volna, de nem volt megállás, hisz az életük volt a tét. Észak felé vették az irányt, minél messzebb a völgytől, és az életükre törő útonállóktól. Nem tudták, mi vár rájuk a láthatáron túl, csak azt tudták, hogy a vadon rémeinek kardjánál bármi jobb lehet.

Lekrut minden hátrafordulás lassította, mégsem bírt a kíváncsiságával; minduntalan az üldözőiket leste. Majd az egyik ilyen alkalommal meg is pillantotta őket. Éppen oda érkeztek meg, ahonnét ők az imént a sziklahullást indították. Tüstént kivonták kardjaikat, és újfent szélsebes vágtával vették célba a három menekülőt.

A Lekru szemei előtt vánszorgó sziklaperem kínzó lomhasággal közeledett. Félő volt, hogy a versenyfutásuk hiábavaló. Mégis jobb bízni az ismeretlenben – még ha csupán morzsányi eséllyel kecsegtet is –, mint kardot ragadva megtorpanni és reménytelenül szembenézni a halállal. Az elmésznek már annyi lélekjelenléte sem maradt, hogy futtában üldözőikre pillantson, de az egyre hangosabb dobogás egyértelműen jelezte, hogy már csak kőhajításnyira lehetnek tőlük. Majd egy kardsuhintást hallott, s a szeme sarkából látta, amint az egyik társa vérpermettől kísérve hull a porba. Néhány lépéssel később a másikuk is hasonló véget ért; mi több őt a fejétől is elválasztotta a megvillanó, sárszínű penge.

Lekrut már csak két lépés választotta el a sziklaperemtől, amin túl csak a feneketlen mélységet sejtette, ám így is jobbnak vélte, ha beleveti magát, mint hogy a társai sorsára jusson. A világ lomha lassúsággá olvadt körülötte: minden egyes mozzanatot olyan mélyen és részletesen élt át, mint még soha korábban. Még egy lépés, de már bőrén érezte a futopár meleg, párás leheletét. Majd a sziklaperemen nagyot dobbantva, minden erejét beleadta az ugrásba. Kezével-lábával kapálózva hajtotta magát a levegőben, mint ha az bármit is segítene rajta. Talán egy kósza pillanatig ő maga is elhitte, hogy a szelek hátára kapaszkodhat, akár egy tajtég.

„Repülök! Megmenekülök! Szabadság, jövök feléd!” – tódultak a gondolatok Lekru fejébe.

Ám volt még egy visszahúzó erő, ami nem eresztette ily könnyedén. Ami még tett egy utolsó, nem is oly tétova próbálkozást, hogy visszarántsa őt a rideg valóságba – vagy sokkal inkább a hideg halálba. Penge suhant, s éles, egész testébe maró fájdalmat hagyott maga után: a kristály felhasította a hátán a bőrpáncélt, és mélyen a húsába marva vette vérét… de nem az életét. Majd az eddig csak vánszorgó idő egyszeriben vágtára kelt, és körötte a táj – az útonállókkal együtt – az égbe szökött, miközben ő maga aláhullt a tátongó mélységbe. Gyomra a torkába tódult, és tarthatatlan üvöltésként szakadt át rajta. A talajt vesztett lába alól vihar tépett az arcába, mitől egy végtelennek tűnő pillanatig képtelen volt szétfeszíteni a szemhéjait. Aztán amikor ez mégis sikerült, váratlan támadásként érte őt az arcába csapó és a bőrét hasító lombkorona árja. Ostromába vette őt a gallyak és fatörzsek sokasága, ahogy végigszáguldva rajtuk mértek rá könyörtelen, csonttörő csapásokat.

Legvégül, mintha csak kívülről érzékelte volna önmagát, hallotta, amint egy tompa puffanással földet ért, aztán már semmi mást. Tudatára sötét lepel borult.

KETTŐ

Tartózkodón dőltek a szakadék fölé, mintha csak undorodnának annak látványától. Kutatták a mélységet, de azt sűrű rejtekébe vonta a lombkorona és a kora esti homály.

– Gorak, te látsz valamit? – kérdezte a tűzbőrű, majd hanyagul, mint aki máris érdeklődését vesztette, arca elé emelve méregette a kardját.

Az imént még szeplőtlen kristály már megannyi kioltott élet mocskától volt terhes. Sötétre száradt erek éktelenítették, hegyén pedig friss, keserű könnycseppekként csillogó parázslás csordult.

Gorak már épp válaszra nyitotta volna a száját, mikor megzavarta őt egy bensőjét feszítő érzés, ami olyan volt, mint a tarkóját kaparászó fagyos, csontos ujjak viszketegsége. Egy érzés, amihez képtelenség hozzászokni, noha Árnyorom óta minden alkonyatkor része volt benne.

Fél térdre ereszkedtek, kezüket a combjukon keresztezték, szemüket lehunyták, s alázatos biccentésbe süllyesztették. A láthatatlan ujjak karmolászása eddigre már lecsorgott a hátán, s az arcát bizsergette olyan mélyrehatóan, mintha egyenesen a koponyáját karcolta volna – vagy talán már azon is túl; egyenesen a tudatát. Szédülés lett úrrá rajta, minek kíséretében megérkezett a hátborzongató dörgés…

– Sikerült? – villant elméjükbe a túlvilági visszhang.

– Igen, istenfőm – zengték egyszerre.

– Habud?

– Istenfőm – szólt a tűzbőrű, amit Gorak már nem csak a tudatával, hanem a fülével is hallott, ezzel keltve benne különös zavarodottságot –, rajtuk ütöttünk – elcsukló szavai mögül tisztán csengett a gyermeki, pattanásig feszült félsz. – Egy kivételével minddel végeztünk – majd hosszas hallgatásba merült, miben az uralkodójuk hamar türelmét vesztette:

– És az az egy? – sürgette.

– Nem… nem tudom – felelte feszült darabossággal. – Megsebesítettem. De… Levetette magát… Egy sziklaperemről.

Újfent elhallgatott. Gorak érezte, hogy ez hiba, s erre mintha ő maga is ráeszmélt volna, mert bizonytalanul hozzáfűzte:

– Talán túlélte.

Az átgondolatlan szavak villámcsapásként szaladtak szét Gorakon, mert tudta, hogy társa talán jobban tette volna, ha csöndben marad. Majd szétvetette őt a felszólalási vágy, de nem engedhetett annak az uralkodó engedélye nélkül. A nyelvén pihent a válasz, de még érlelni kényszerült. Eközben a csend hosszasan időzött rajtuk. Az istenfő egy végtelen pillanatig fürösztötte Habudot a saját balga szavainak visszhangjában, szinte már porba gyalázva őt, aki zavart fészkelődésben tört ki.

Az uralkodó végül megkönyörült, és kérdésével véget vetett az esztendőnek tetsző pillanatnak:

– Gorak? – adta meg az engedélyt a felszólalásra.

– Istenfőm, az az egy, aki elmenekült, életben van. Hamarost úton lesz Óceánkapu felé – mondta, hiszen a vágás, amit a társa ejtett, csupán felszíni volt, a zuhanást pedig a sűrű lombkorona oly mértékig tompította, hogy abba egy gyakorlott vadonjáró semmiképp sem halhatott bele. – Épp ahogy óhajtottad – tette hozzá.

– Remek – visszhangzott mohó örömittassága. – Ugrassza csak ki Óceánkaput a falaik mögül – majd szaggatott, kattogó hangot hallatott, amit Gorak csak egy fölsejlő kacajként tudott értelmezni. Majd folytatta, de ekkor már nyoma sem volt iménti kedélyének: – Habud!

– Igenis, istenfőm.

– Mesélj hát!

Különös parancs volt, noha mind tudták jól, hogy mi a célja. Habud tétovázott – okkal, hisz sok múlott a válaszán.

– Istenfőm… – töprengett még egy lélegzetvételnyit, majd belekezdett: – Elvégeztük a feladatunkat. A Birodalom ereje ismét megmutatkozott. Beértük a felderítőket, és egy kivételével mindükkel végeztünk. A túlélő talán már e pillanatban is Óceánkapu felé tart menedékért. Nyugatnak viszi a háború hírét.

– Tovább! – feszegette a visszhang.

Gorak tudta, hogy Habud válaszában eleddig semmi kivetnivaló nem volt, de az uralkodó nem is a szavait fürkészte… Társa ingoványos talajra érkezett, s ő már semmit sem tehetett az érdekében. Csak hallgatta kettejüket.

– Istenfőm, véleményem szerint kiváló haditerv, hogy elő akarjuk csalogatni Óceánkaput… Bár úgy vélem, hogy az áldozatok mit sem számítanak. Hisz sok hű ontaná vérét egy hamari hódításban, ha az istenfőnk úgy kívánja.

Hosszas csönd mögé rejtőzött az uralkodó, majd mikor újra hallatta hangját, abban él pendült:

– Ezennel a próbáid sora véget ért.

Gorak egy tompa puffanást hallott onnan, hol az imént még a társa térdelt. Nem szabadott kinyitnia a szemét, míg az uralkodójával beszélt, de nem is volt rá szüksége; anélkül is pontosan tudta, hogy mi történt.

– Gorak – zengte az uralkodó –, ezennel te maradtál az egy. Tiéd a megtiszteltetés.

A szíve hevesebben vert – hogy társa sorsa miatt, vagy mert azóta e pillanatra várt, mióta maga mögött hagyta a szülővárosát, nem tudta volna megmondani. Hosszú esztendők óta csupán egyetlen cél lebegett a szemei előtt, és most leghőbb vágya teljesült: az Istenfői Testőrség hetedik tagja lett.

– De még vár rád egy utolsó próbatétel – zökkentette ki a hang a szüntelenül záporozó gondolatainak sodrából.

– Igenis, istenfőm – lett úrrá azonnal felpezsdült érzelmein.

– Szakítsd el a múltad utolsó szálát!

Szavai sejtelmesek voltak ugyan, de ő pontosan tudta, hogy mire céloz velük. Készségesen, habozás nélküli behódolással felelt:

– Igenis, istenfőm.

– Ehhez Óceánkapuból kapsz némi segítséget.

Azt már kevésbé tudta megfejteni, hogy mire gondolhatott, ám inkább nem feszegette. Ha más nem is, az idő majd úgyis választ ad. Így kérdés helyett inkább csak vaktában állt a feladat elébe:

– Igenis, istenfőm.

Szavait azonban csak a fülével hallotta, a fejében már nem. Az uralkodója végzett, és megszakította elméik összefonódását.

Kinyitotta a szemét, és néhány gyors pislogással igyekezett hozzászoktatni azt az alkonyi fénytelenséghez, majd a porban fekvő, mozdulatlan társára tekintett. Álltába tolta magát, majd kimérten lépdelt mellé. Fölé hajolt, és a merev, semmibe révedő tekintetével mit sem törődve szemrevételezte a légzőnyílásait, amik a balján a homokot csókolták ugyan, ám a jobbján maga alá gyűrte a karját, így ott szabadon kapták az éltető levegőt… balszerencséjére.

„Ez bizony hosszú végjátszma lesz” – csóválta a fejét együttérzést mímelve.

Nem először volt már része hasonló látványban, s ilyenkor mindig azt kívánta, bárcsak tudná azt, amit az uralkodó: mások fejébe látni. Olvasni a gondolatot, talán még azelőtt, hogy az akár valóban formát ölthetett volna.

„Saját magad előtt hamarabb lehet titkod, mint őelőtte – intette óva magát Gorak. – Vajon mit látott a fejében? Mivel érdemelte ezt ki?”

Ott feküdt, széttépett tudattal. Élt még, de minek… Teste idővel úgyis a lassú enyészeté lesz. Ám ez, ki tudja, mikor és mennyi szenvedés árán adatik majd meg neki, ahogy a mozgásképtelen testet elragadja a szomjhalál. Vagy szerencsésebb esetben rátalál egy ragadozó, és a gyorsabb, de nem kevésbé kínok közti véggel ajándékozzák meg őt az istenek. A legjobban persze akkor járt volna, ha az imént a mellkasára borult volna, hogy a légzőnyílásai köré tódult homok fojtsa meg. Hogy így haljon dicstelen, de legalább gyors halált; hogy egy remek harcos és kiváló elmész szégyentelenül a saját ölelésébe fúljon.

„Balsors” – gondolta, de nem „segíthetett”. Kíméletes, mi több nagylelkű lett volna, ha néhai társa kezét arrébb lökve forgatta volna a légzőnyílásait a porba. Vagy ha egy ennél is gyorsabb halált szánva neki átdöfi őt a kardjával. De nem tehette. Nem szabadíthatta meg őt a több napfordultáig tartó, lélektelenül e világon töltött idejétől. A könyörület ugyanis megvetendő betegség volt az uralkodó szemében, s egy következő alkalommal talán épp ezzel adná okát, hogy őt is hasonló sorsra juttassa. Jobbnak látta nem kihívni maga ellen a haragját.

Különben is mit számított ez már? Társai végleg elmentek, s ezzel ő maradt az utolsó… egyetlen próbatételnyire a céljától.

HÁROM

A nap már réges-rég nyugovóra tért, és noha a melegének már az emlékét is feledte a város, a fényét még sokáig őrizte: tüzek és lámpások sokaságával küzdött a nép, hogy meghosszabbítsák az aznapi ébrenlétüket. Ám lassan már az utolsókat is oltották, s az éjszaka végül újfent győzedelmeskedett Folyampuszta felett. Az ivókban elkoptak a húslevek, elrágták az utolsó tajtékrügyeket, s a legkitartóbbak is aludni tértek. Meghitt nyugalom nyújtózott el a néma utcákon. Még a gyönge szellő is elszenderedett, és már a virradatra gyűjtötte erejét.

Ha valaki ilyenkor még ébren volt, hát arra bizony nyomós oka kellett, hogy legyen. Natukének pedig volt is, ahogy a sűrű homályba veszve várakozott. A sötétbe borult Folyampusztának kiválasztotta az egyetlen közlekedőjét, amely szikrázó napvilágnak csúfolhatta a város többi részét. Nyitott éjszín kabát leple mögé rejtőzött; arcát mélyen fejébe húzott csuklyával fedte. Mellette szaglászott két hűséges futopárja – Sivány és Murva. A két hátas nyakára meggyújtatlan lámpásokat erősített, testükre – ahova csak fért – málhák tömkelegét kötözte. Hátukon fűzött bőrtakaró simult. Teljes úti díszben ácsorogtak.

Natuké bosszús pusmogással kutakodott az egyik csomagban, és talán még szitkait is elhadarta volna, ha nem épp akkor gabalyodott volna ujjai közé a bozurkenyeres szütyő.

„Na, végre!” – neki már rég nem volt elég a húslé és a tajtékrügy; ennél jóval többre volt szüksége, hogy felejtsen; s ebben a bozurkenyér vált a legjobb barátjává. – „Barát…” – különös szó ez egy magányos vadonjáró szemében. Hisz városról városra járva a világot mindenütt volt, de sehol sem igazán. Tán egyesek szánni valónak vélnék, de Murvát és Siványt tartotta a legérdemesebbnek erre a címre.

Az éjszaka nyugodalmas csöndjét közeli nesz zavarta fel. Natuké megfeszült, és markát a háta mögé rejtett kristálytőrre illesztette. Várt, míg a jövevény fedi fel elsőnek kilétét:

– Lombárnyék? – hangzott a suttogássá halkított kérdés.

Natuké szorítása enyhült a markolaton, majd lassan maga mellé ejtette kezét.

– Nesztelen búcsú – válaszolta a megbeszélt jelet, mit már oly sokszor használt a kegyeltjeivel. – Én vagyok az. Gyere csak! – intett kezével maga felé, miközben a tenyerében megbújt bozurkenyeret próbálta a szütyőbe tuszkolni.

„Jobb a békesség és a lopva elfogyasztott kábulatok” – tartotta.

A jövevény előbukkant a sarkon túlról, és sietős léptekkel közeledett. Fejét nyugtalanul forgatta ide-oda. Lerítt róla, hogy első alkalmas.

„Pelyhes valagú” – csóválta a fejét megvetően, bár a tény valamelyest meg is nyugtatta, hogy nem egy újabb rendész akar túljárni az éberségén. Folyampusztán amúgy sem volt jellemző az effajta szigor. – „Kisváros, rugalmas szabályok” – bölcselkedett.

Fiatalon még megesett vele, hogy kétes kimenetelű üzletet vállalt, de akkor még léha volt és becsvágyó. Csak a megbízásért járó temérdek tülök lebegett a szemei előtt. Ám azóta sok minden változott. Mindig utánajárt a kegyeltjeinek, és csak a biztosra ment. Már nem minden a vagyonról szólt. Nem akart már fényűző lakot építeni, sem csömölésig enni magát a legjobb húsokból. Ő már csak a legkisebb feltűnés nélkül akarta élni az életét, napfordultáról napfordultára. Vagy talán már azt sem… Mert nem volt ez már más, mint egy vég nélküli vezeklés: azért élt, hogy bűntudata legyen, hogy szenvedjen mindazért, amit hagyott elveszni.

– Puten vagyok – mutatkozott be elé toppanva a jövevény, és szemét lehunyva tartotta ég felé a tenyereit.

Tolltalan, kopasz fején megcsillant a holdvilág, arca előreugró, de barátságos tekintetű volt. Combközépig érő hosszú mellényt, derékig kötött feszes nadrágot és térdig tekert lábbelit viselt.

„Azt a nadrágot még meg fogod bánni” – jegyezte meg Natuké, de becsmérlő szavait inkább megtartotta magának.

– Remek – köpte ki végül válasz gyanánt, majd, hogy megértesse vele mogorvaságának okát, így folytatta: – Ha ilyen dolgokhoz kell folyamodnod – azzal végigintett saját magán, mintegy utalva a csempészés nem épp törvényes mivoltára –, akkor a legjobb, ha csak annyit tudunk egymásról, amennyit éppen szükséges… Puten – ismételte a nevét megvetően. – Így te sem veszélyezteted az én üzletemet, és én sem a tiédet. A legjobb lesz, ha egyszerűen csak Árnyéknak szólítasz, majd pedig azt is elfelejted, hogy találkoztunk.

Olyan sötét volt, hogy ennyi erővel akár a föld alatt is lehetettek volna, de még így is tisztán látszott Puten megrökönyödése a csípős szavak hallatán. Talán még felelni is akart volna, de a torkán akadt a szó. Így inkább csak annak adta jelét, hogy túltette magát a gorombaságon, és igyekezett tovaterelni a szót:

– Hogy legyen a fizetség?

– Három tucatot most, a többit, ha odaértünk – bökte ki mellébeszélés nélkül, majd kettejük közé nyújtotta tenyerét, mintegy jelezvén, hogy addig nem halad tovább az üzlet, amíg ezen a részén túl nem estek.

Puten beletúrt a szütyőjébe, majd a markába nyomta a kért összeget, végül pedig tréfálkozva hozzátette:

– Gondolom, ezt a ha odaérünk dolgot úgy értetted, hogy amikor odaérünk, nem?

Majd egy cinkosnak szánt félmosolyt eresztett meg Natuké felé, aki viszont feltűnően nem osztozott a jókedvében. Ő ugyanis pontosan tudta, hogy mi vár rájuk a városfalon túl, s amit mondott, az nem csupán nyelvbotlás volt.

– Ha – nyomta meg erősebben – odaértünk. A vadon nem tréfadolog. Az előleg pedig nekem biztosíték. Örülni fogok, ha mindketten célba érünk – tette hozzá sötéten.

Putennek mintha az arcára fagyott volna az iménti jókedve, és újfent zavarában beszélgetést erőltetett, hogy megpróbálja oldani a feszültséget:

– Na és mi a terv? – kérdezte végighordozván tekintetét a mellettük ácsorgó talpig málházott futopárokon.

– Azt majd én tudom – köpte oda a goromba, de legalább magabiztosságot sejtető szavakat Natuké, holott semmi terve sem volt; csak úgy, mint mindig… A leghatékonyabb fegyverének a rögtönzést és a kialakult helyzetekre való gyors és jó érzékű reagálást tartotta. – Legyen elég annyi, hogy abban kell elbújnod – bökött ujjával az egyik futopár faránál fityegő üres zsákra.

Puten szemei – nem meglepő módon – tágra nyíltak, hisz a zsák alig volt nagyobb annál, mint hogy ezt a mutatványt végre lehetett volna hajtani. Közelebb lépve aztán tüzetesebben is szemügyre vette, és egy szótlan bólintással jelezte, hogy ha ez az egyetlen mód, akkor hát vállalja. A következő utasításra várt.

– Na, szaporán, mielőtt megvirrad – sürgette őt szemtelenül Natuké, utalván arra, hogy ebből a sikátorból ő bizony már nem a saját lábán fog kisétálni.

Puten szeme ismét tágra nyílt, mintha elszörnyülködött volna azon, hogy máris be kell préselnie magát a zsákba; noha tisztában volt azzal, hogy a kapu még hosszas sétára lesz onnan, ahol most álltak – hosszas, zsákban zötykölődős sétára. Aztán megadta magát – úgy tűnt, egyelőre jól viseli Natuké nyers stílusának kiképzését. Némi csöndes zsörtölődést leszámítva szó nélkül, engedelmesen vált az útipoggyásza részévé.

Natuké közelebb lépett, majd összekötözte a zsák száját. Szarvon ragadta a két futopárt, és lassan vezetve őket elindultak az északkeleti kapu felé.

Komótos léptekkel hagyták el a szűk átjárót, s egyúttal a rejtekükként szolgáló sötétség jótékony leplét. A sűrű felhőzetből éppen előkandikáló fő hold és egy-egy a lakok oldalában égve felejtett lámpás fénye rajzolta körül őket: a roskadásig megpakolt futopárokat, valamint egy alacsony, zömök testalkatú, életének idusán áthaladott korú nőt, Natukét.

Lopva körültekintett, de az aggodalma feleslegesnek bizonyult: senki sem volt olyan elvetemült, hogy ily későn a város utcáit rója. Kihasználta hát a kínálkozó alkalmat, hogy az ügyfele szemére fátyol hullt, és mélyen a szütyőjébe süllyesztette ujjait. Néhány szem bozurkenyeret kotort elő belőle, szájába vett egyet, majd lassú rágás közepette visszacsúsztatta a helyére a maradékot. Hirtelen azon kapta magát, hogy töpreng: vajon ebből akart-e erőt gyűjteni a kapuőrökkel való találkozás előtt? Vagy így akarta megerősíteni magában a tudatot, hogy a védence valóban nem látja őt? Esetleg már ennyi időt sem bírt ki enélkül a teste?

„Nem maradhatok tiszta, mert jönnek a gondolatok, az emlékek és velük együtt a bűntudat” – tódultak fejébe a mentségek. – „Ez ám szép, saját magam előtt is magyarázkodok” – görbült keserű mosolyra a szája.

Érezte, hogy borzalmas gondolatok ólálkodnak körülötte, s egy óvatlan pillanatban rávethetik magukat. A világ mintha köré szűkült volna. Hirtelenjében úgy érezte, menten megfullad, így inkább mit sem törődve az álcájával, szélesre tárta a kabátját, és hátravetette a csuklyáját. Mellkasa eszeveszetten dübörgött, holott semmi oka sem volt rá. Talán mindez a bozurkenyér hatása lehetett, vagy pont az, hogy még nem volt ideje ellazítania őt?

Csak állt ott és várt. Már-már attól tartott, hogy Puten megunja a zsákban ücsörgést, és kérdőre vonva őt előugrik, de nem így lett. Nagy sokára, végre a bozurkenyér kifejthette a hatását: teste ellazult, elméje kótyagossá vált, és minden porcikája lenyugodott.

Újra erőt vett magán, és elindult. Futopárjait körültekintően irányítva, széles ívben kerültek ki egy terebélyes, ázott sárral keretezett pocsolyát. Napfordulták óta nem esett már az eső, de a város ezen pontja mint egy vízgyűjtő marasztalta a cseppeket. A tócsa egyik nyúlványa egészen egy lak faláig ért, képtelenség lett volna kikerülni. Kénytelen volt hát bokáig merülve átgázolni rajta, de szerencsére a lábbelije távol tartotta a latyakot. Ám így is kirázta a hideg, ugyanis megakadt a szeme a víztükrön, ahol egy számára ismeretlen arc – a kialvatlanság és a bozurkenyér elegyétől vérben úszó, karikás szemű és megereszkedett bőrű, idős nő – nézett vissza rá.

„Ez nem lehetek én” – tagadta a látottakat.

Az éjszaka leple ugyan maga alá temette a színeket, de ő tudta a még ennél is kiábrándítóbb igazságot: a hajdanán egyenletes, fűszín bőre mára már fakó volt, foltos és fénytelen, mitől a származását is nehezen mondták volna meg – bár ez néha még előnyére is vált. Az esztendők nem voltak kegyesek hozzá: a korábban sugárzó, csábos arc most már inkább ébresztett másokban szánalmat és ellenérzést. Minden, amin átment, a testi és lelki gyötrelmei a külsejére voltak írva.

Egy romos lak után befordult egy átjáróba, ahol a távolban lámpásokkal bőszen rakott teret pillantott meg. Csupán egyetlen harcost látott, aki széles válla mögé rejtette a hatalmas városkapu egy részét – azon túl pedig a szabadságot.

„Hát tényleg egyedül van” – dörzsölte a tenyerét bizakodóan. – „Szerencséd, Vimar – mosolyodott el –, ha másért nem is, legalább ezért megérte fizetnem.”

Nagyot sóhajtott, hogy lélekben felkészítse magát az alaposan kidolgozott tervének végrehajtására:

„Akkor hát rögtönözzünk!”

NÉGY

A cölöpökből húzott városfal akkora volt, hogy hárman, egymás nyakába állva se láthattak volna ki fölüle. Lenyűgöző méret, de a kilátó még ezen is túlnőtt. Ott meresztették fürkésző tekintetüket az őrszemek. Nem volt olyan ellen vagy állat, ami elkerülte a figyelmüket. És bár a kaput napvilággá tette a fáklyák és lámpások sokasága, a lesről csupán egyetlen lámpás furakodott az éjszakába. Az mutatta a megfáradt utazónak, hogy hol leli Folyampuszta bejáratát.

„A kapuszolgálat ennél gyérebb nem is lehetne” – görbült mosolyra Natuké szája.

A hegyomlásméretű harcos hátán hosszú merevkard lógott. Kiváltság, hogy mások elé tárhatták fedetlen kristályukat.

– Szép jó éjszakát kívánok neked, drága barátom! – köszöntötte Natuké az őrt nyájas fennhangon, jóval azelőtt, hogy a közelébe ért volna.

„A büszkeség nehezen tűri a csorbát, hát még a harcosé” – nem volna szerencsés félálomban meglepni őt. Suta indítása lenne ez a távozását megelőző egyezkedésnek.

– Micsoda hosszú szolgálat ez a mai, nemde? – beszéltette magát továbbra is Natuké, miközben futopárjaival komótos, a legkevésbé fenyegetőnek szánt léptekkel közeledett a kapuőr felé. – Ma is nagy volt a jövés-menés?

Válaszra várva elhallgatott, de minthogy az elmaradt, így inkább folytatta a barátinak szánt csevejt, nehogy kínos csöndbe hulljon az egyoldalú társalgás.

– Az ivóban igencsak jó volt ma a forgalom, hát még a hangulat – nevetett színlelt kedélyességgel. – Nem is értem azokat a bolondokat, akik úgy tartják, hogy Folyampuszta nem a vendégszeretetéről híres.

„Ostoba!” – marcangolta magát gondolatban. A harcos minden bizonnyal kora este óta szolgálatban volt, és az ivóról legfeljebb csak álmodozhatott; nem beszélve arról, hogy az iménti dicsérete magában hordozta, hogy a vadonjárók nincsenek jó véleménnyel a városról. Gyorsan tovaterelte a szót, de mivel időközben az őr elébe ért, eltompította harsány hangját.

– Jó uram, köszönjük a szolgálatot, amit értünk és a városért teszel – azzal kezét az őr vállára próbálta tenni, ám az egy hanyag mozdulattal hárította el a közeledést.

Natuké nem zökkent ki, és mint aki fel sem vette az elutasítást, folytatta:

– Nélküled nem mulatozhatott volna ily kedélyesen a nép, és az álmuk sem lenne oly édes. De hát hamarosan itt a szolgálat vége, és akkor majd az ivó tárt karokkal fogad, hogy kifújhasd magad a hosszú éjszakai szolgálat után. Meddig tart még a mai? – tette fel a barátságosnak szánt kérdést, de az újfent felelet nélkül maradt. Ámbár a jövőbeni, ivóban töltött pillanat említése mintha megenyhítette volna a szigorú tekintetet.

A csempésznő kapva kapott is az alkalmon, és tovább fűzte a szálat:

– Bárcsak itt lehetnék még napkeltekor, és meghívhatnálak egy jó erjedt húslére, no meg néhány marék rügyre. Szoktál rágni, nem? Ó, de még mennyire, hogy szoktál. Tudod te, hogy mi a jó! – szaladt fülig mímelt mosolya. – De hát ez a mi ösvényünk. Nekünk ez jutott. Téged is, és engem is szólít a kötelesség. Nézz csak rám! Hát ma éjszaka sem alhatok, mert nem érnék a következő városba idejében.

„Egy oldalon állunk, pajtás” – igyekezett a saját sorsát is nehéznek és kötelességtől terhesnek láttatni. – „A feljebbvalók parancsaitól sínylődő áldozatok.”

– Na, de ne keseregjünk itt a sorsunkon! Mert hidd el, jó uram, hogy a későn eljövendő is lehet örömteli. Hisz jól tudod, nem mind szalasztott, mi meg nem ragadott. Jövök én még a második otthonomba, és bizony mondom neked, akkor bepótoljuk. Annyit iszunk az erszényem terhére, amennyit nem szégyellünk. Csak addig még a fuvarért – paskolta meg az egyik Siványon dagadó csomagot – meg kell kapjam a jussomat. Bár azért bizony vétek volna leölni egy óriástülköt – kacagott. – No de – tárta szét barátságosan a karját – itt menten váljak kővé, ha hazudok! Legközelebb, mikor jövök, a vendégem vagy annyi italra, amennyit egy ültödben nem szégyellsz. Megbeszéltük? – biccentett felé kérdőn az állával. – De nem ám arra, amit minden jöttmentnek mérnek. Ó, dehogyis! Barátom, neked csakis a legjobb jár. Amiben annyi hús érett, hogy majd összekocsonyásodik.

Csettintett egyet a nyelvével, hogy kifejezze, ő is mennyire vágyna egy ilyesfajta italra, majd elérkezettnek vélte a pillanatot, hogy rátérjen a beszélgetés nehezebbik részére:

– És hát vénül már az éjszaka, tudom, tudom – sütötte le szemét szégyenkezve. – De rettentő késésben vagyok, és ha az áru nem érkezik meg határidőre, lefaragják a jussomat. Szépen kérlek téged, jó uram, hogy legyen szíved, és tegyél egy kivételt ma éjjel.

Úgy tűnt, jó úton halad a meggyőzésben, de ekkor az őr tekintete a csomagokra vándorolt. Natukének elejét kellett vennie a kutakodásnak:

– Busásan meghálálnám!

Na, bizony, ezzel kellett volna, hogy kezdje: a kapuőr tekintete megfagyott, majd komótosan visszavándorolt a csempésznő szemei közé. Aki pedig lopva a dereka magasságába pillantott, majd megint az őrre, jelezvén, hogy ő is jobban teszi, ha követi a példáját. Menten tágra nyílt a szeme, amikor felfedezte a csempésznő markában megbújt éjszín csontdarabokat. Ujjaival hívogatón játszadozott velük, majd megbabonázta vele a kapuőrt. Natuké sandán körbepillantott, majd a fülébe súgott:

– Ugyan már! Hisz egyedül vagy. Ennyit csak tán megérdemelsz. Nem? – próbálkozott, és ahogy látta, nem is eredménytelenül. – Én csak kimegyek a kapun. Senki sem látott, senki sem emlékszik rám, senkinek sem fog fájni. Mit szólsz, barátom? – azzal nagyra nyitotta a tenyerét, mintegy felkínálva a tartalmát.

Az őr is körülnézett, majd mint egy ragadozó, marta el a tülköket – talán még a karmával fel is sértette a csempésznő bőrét.

– Eridj gyorsan! – dörrentette a modortalan, ám annál édesebb parancsot.

Natuké sebtében szökkent a rejtélyes csomaggal felszerelt Murvára, és fogta sietősre a jószágot. Sivánnyal a sarkukban hagyták maguk mögött a nagykaput, hogy azon túl eggyé váljanak a sűrű éjszakával. A toronyőr – ha ébren volt egyáltalán –, gondolhatta: elég neki az érkezőket figyelni, mit érdeklik őt a távozók.

Ahogy a távol elenyészte a várost, szakadozó fellegek adták hírül, hogy elmúlt a veszély; Natukével együtt az égbolt is fellélegzett. Tétován felpillantott, hol már nemcsak a fő hold, hanem a pufók csillagnak tetsző kisebbik is előmerészkedett – noha tündöklését tompította az isteni színpompa. Lomha hullámok táncát járva kacérkodott, mintha csak a szökésük jutalmaként tetszelegne.

„Nem hittem, hogy jó szemmel nézitek a ténykedésem” – pimaszkodott isteneivel Natuké, majd megálljt parancsolt az állatoknak, és tenyerével megpaskolta a titkos csomagot.

– Most már előjöhetsz. Messze járunk.

Azzal a zsák életre kelt. Puten esetlenül hámozta elő magát rejtekéből. A lába megakadt a zsák szájában, és kis híján orra bukott. Halk szitkot morzsolt el, majd leporolta magát, és kéjesen kinyújtóztatta tagjait. Észrevette, hogy bajtársa fél szemmel az eget fürkészi.

– Napfordulták óta ilyen.

Natuké nem felelt, csak igenlően hümmögött, és részéről ezzel szívesen le is zárta volna a beszélgetést, de úgy tűnt, az útitársa nem átallja kérdés nélkül szaporítani a szót.

– Nem hittem volna, hogy valaha a saját szememmel láthatom.

– Szállj fel a másikra! – intett Natuké Sivány felé. – Az este még nem ért véget. Északnak megyünk, nehogy virradatkor ránk leljen egy folyampusztai járőr.

Úgy gondolta, hogy ezzel elejét veheti a további beszédnek, de miután Puten elhelyezkedett, onnan folytatta, ahol az imént abbahagyta:

– Tudod, hogy hívják a déliek? – időt sem hagyva válaszolta meg a saját kérdését: – Az istenek köpenye. Az isteni jelenlét jele ez. Figyelnek bennünket és az utunkat. – Néhány lélegzetvételnyi szünetet tartott, majd ünnepélyesnek szánt hangon hozzátette: – Ez jó jel.

– Vagy rossz…

A férfi, mint aki meg sem hallotta, tette hozzá:

– Valami fontos esemény közepette lehetünk.

Ez utóbbi mondata viszont már nem múlt el hasztalan: gondolkodóba ejtette a csempésznőt. Nem hitt az istenek létezésében. Egyszerű tanmesének tartotta őket és a róluk szóló történeteket. Ám az vitathatatlan volt, hogy ilyen színpompát nem rajzolhatott akárki ok nélkül az égre. Talán Puten is hasonló ámulatba eshetett, mert jó darabig néma csöndben léptettek.

Amikor Natuké elegendőnek érezte a város és a köztük hagyott távolságot, leszökkent futopárjáról, és csomagjai között kutatva mondta:

– Itt jó is lesz. Elég messze vagyunk már, és csak a legnagyobb bolondok járják a vadont éjszaka. Ne vonjuk magunkra a ragadozók figyelmét! – közben úgy tűnt, hogy megtalálta, amit keresett: egy nagy, lapos, bőrzsákra emlékeztető, szárított fűszálakkal töltött fekvőalkalmatosságot. – A tiéd ott van – intett állával Sivány baljára. – Virradatkor kelünk, mert hosszú út elébe nézünk.

A csempésznő megszabadította az állatokat csomagjaiktól, majd azok – mint akik olvasták a gondolatait, tudták, hogy mára már ennyi volt, és eltehetik magukat – szintén elfeküdtek, és laposakat pislogva várták, hogy rájuk hulljon az álom.

Hajnalban Natuké a motoszkálásukra ébredt. Kinyitotta a szemét, és homályos formát öltött előtte az ázott homokszín Sivány és a hamuszín Murva. A kelő nap sugaraitól ölelve kezdtek békés legelészésbe. Halk ropogással falták a hajnal kövér párás cseppjeitől ázott gyepet. Fejük fölött magányos tajtég szelte az eget halk kattogó hangokat hallatva. Alakja, mint egy szétterjedt, égszín pocsolya, ami lassú hullámokat lejtve válik eggyé az illatos hajnali szellővel.

A reggel három orcáját csalta elő az égboltnak, mi nyugaton még éjből fakadt, ám a fejük felett már égszínbe hajlott, keleten pedig tűzbe öltözött. A vadon ismerős színeivel simogatta Natuké kótyagos lelkét, egyet kivéve…

„Homokbőrű?” – hökkent meg Putenre pillantva.

Bár az éjszaka és a lámpások fénye maga alá temette a színek való arcát, most tisztán látszott, hogy a védence merőben szokatlan látványt nyújtott folyampusztai létére. Sőt nemhogy közülük, de a környék bármely más városából kilógott volna. A legtöbbeknek ez a furcsaság talán fel sem tűnt volna, s elintéznék a kérdést egyetlen vállrándítással, mondván, biztosan keleti tengeri felmenőkkel rendelkezik. Ám Natuké többet látott a világból annál, hogy ilyen balgaságot feltételezzen. Első kézből tudta, hogy a Bozaltótól északra a Putenénél sötétebb árnyalat volt a jellemző, míg attól délre a népek inkább voltak fűbőrűek, mintsem tiszta homok – bár ők ezt érthető módon hevesen tagadnák.

Így hát, bármennyire is merész a gondolat, az útitársa Homokrévből vagy Viharszorosból kellett hogy származzon. Ha viszont Natuké szimata nem csal, akkor felmerülhet a kérdés, hogy vajon hogyan keveredett ilyen messzire? A Bukottakat képtelenség délről kerülni, északról pedig a folyók állnák az útját. Ha egy tiszta homokbőrű eljutott Folyampusztára, annak bizony nyugatnak indulva körbe kellett utaznia az egész világot. Felettébb hihetetlenül hangzik – főleg a szemmel látható tapasztalatlanságának tudatában.

Jó darabig csak nézte a ráérősen ébredező Putent, és közben győzködte magát, hogy jelentéktelen dolog miatt aggódik. Mi jogon kérné számon rajta a származását, ha ő még a nevét sem hajlandó elárulni neki? Nem kell elmondaniuk egymásnak mindent, s ez jól van így. Ám ő mégis hamisságot sejtett a dolog mögött. És ugyan nem szívesen rúgta fel a saját szabályait, mégis olyannyira csiklandozta a kérdés, hogy képtelen volt ellenállni neki: ki kellett derítenie az igazságot.

„A saját biztonságom érdekében” – magyarázkodott.

Már el is tervezte: előbb puhítja kicsit, jó hangulatot teremt; talán még egy-két jelentéktelen részletet meg is oszt magáról, hogy azt érezze, cserébe neki is így kellene tennie, és majd csak aztán hozakodik elő a kérdésével.

Puten ébredése után egyből hozzá is látott a terve megvalósításához. Kezdetben semmiségekről beszélgettek: a reggeli jólesően hűvös szellőről, az éjszakai kényelmetlen fekhelyükről, az imént elfogyasztott szárított húsok ízéről, de ez még nem volt elég. Ha most rákérdezne, azzal úgy viselkedne, mint egy ügyetlen ragadozó: elszalasztaná a prédáját. Kivárt. Kereste a megfelelő alkalmat.

Felpattantak hátasaikra, és északkelet felé vették az irányt. Hosszas járóföldet hagytak maguk mögött, amikor Puten zavartan fészkelődni kezdett. Elővette bőrkulacsát, kioldotta a száját, és inni próbált belőle, ám ez valóban csak próbálkozás maradt, mert abban nem lehetett több pár csepp víznél.

– Árnyék, ihatok a tiédből? Az enyém elfogyott.

Natuké félmosolyt villantva nyúlt le a sajátjáért, majd magas ívben dobta át Puten kezébe. Szép elkapás. Kioldotta a madzagot, a szájához emelte, de mintha már az első korty a torkán akadt volna.

– Ez meg mi? – bökte ki végül fojtott köhögések közepette. – Erjedt húslé?

– Méghozzá bő lében – kanyarodott kárörvendő vigyor az arcára, mert számított rá, hogy a társa így fog reagálni a butykos mélyén megbújt váratlan meglepetésre.

– Kaphatnék inkább vizet?

– Az nincs nálam – vonta meg a vállát hanyagul. – Csak a tiédet töltöttem fel azzal.

– És te mit iszol? – kerekedett el a szeme.

– Hát azt – intett a még mindig Puten kezében lévő kulacs felé, majd széttárt tenyerével jelezte, hogy szeretné visszakapni.

Puten bekötötte a flaska száját, majd – talán mert még mindig nem tért magához az iménti meglepetéstől – kissé ügyetlenül dobta vissza azt, de Natuké így is gond nélkül elkapta.

– A tiédet feltöltjük majd a folyónál. Nemsokára a gázlóhoz érünk.

– Csak az enyémet? – rökönyödött meg ismét Puten. – Nem szoktál vizet inni?

– Soha – felelte szűkszavúan.

Puten arcáról azt lehetett leolvasni, mintha csak várta volna, hogy az útitársa mikor fog elmosolyodni a saját tréfáján, de minthogy Natuké semmi jelét nem adta hasonlónak, így szavakká formálódott a hitetlensége:

– Akkor hogyan tudsz józan maradni a… – kereste a megfelelő kifejezést – az útjaid során? – arcára az érdeklődés helyett aggodalom ült, mint aki tart a választól.

– Mindenkinek jobb úgy, ha én nem vagyok józan – azzal nagyot kortyolt az italból.

Putenen látszott, hogy ez közel sem az a válasz, amiben reménykedett, és már újabb kérdésre nyitotta a száját, ám aztán mégis meggondolta magát. Látszott rajta a felismerés, hogy ezt jobb, ha nem feszegeti tovább. A hirtelen beállt csöndben pedig körültáncolta őket az utoljára kiejtett szavak feszültséggel teli visszhangja, és csak nagyon lassan akart annak éle tompulni.

Natuké érezte, hogy talán nem ez a legjobb alkalom, hogy beszélgetést kezdeményezzen a bőrszínekről; jobbnak látta, ha odázza még.

Mikor megérkeztek a folyóhoz, Puten csordultig töltötte a kulacsát, majd ki is itta azt az utolsó cseppjéig. Nagyot sóhajtott elégedettségében, végigtörölte kézfejével a száját, majd újratöltött. Eközben Natuké már a gázlót méricskélte. Amikor Puten végzett, ő is csatlakozott hozzá: felült futopárjára, és szemét le nem véve az áramló víztömegről várta vezetője utasítását. Natukének viszont nehezére esett megszólalni. Mély lélegzetvételekkel próbálta rávenni magát…

„Ízleld az istenek birodalmát, ha élni akarsz, de ki lábával mocskolja, az halállal lakol” – szólt a tanítás. A víz: halálos fenyegetés, s éltető erő is egyben. Még Natuké számára is, aki bár idejét sem tudta, hogy mikor ízlelte utoljára, még az ő húsléje is abban ázva érett azzá, ami. Ám ha a légzőnyílásaik alámerültek, könyörtelen áramlott be rajtuk a folyékony gyilkos. Az istenek azért teremtették a szanfákat olyanoknak, amilyenek, nehogy az égiek birodalmába merészkedhessenek. Ha dacolni mersz, a büntetésed nem várat magára. És ez nemcsak a természet íratlan törvénye volt, hanem az ő írottjuk is: „Minden vízi terület meghódítására szánt kísérlet nyilvános kivégzést vont maga után, ezzel állítva példát a jövő nemzedékei előtt.”

„Istenkáromlás, mi?” – horkant fel magában Natuké. – „Nem hiszek az istenekben” – bátorította magát, és próbált erőt meríteni az előttük álló feladathoz. – „Az istenek csak a hiszékenyek bálványai. Nekem nem árthatnak. Nem léteznek… De azért csak óvatosan…” – hagyta nyitva a kérdést.

– Akkor hát – szedte össze magát –, ragadd meg a szarvát! – mondta Putennek, majd ő is rámart Murva kapaszkodóira. Eközben egy pillanatra sem vette le tekintetét a halálos áradatról. – Irány a túlpart!

Nagyot sóhajtottak mindketten, majd lassú sétára fogva hátasaikat, indultak neki a hömpölygő folyamnak. Kezdetben a gyönge hullámok alig értek túl az állatok lábszárán, de a víz egy olyan iszonytató e világi szörnyeteg volt, mi még a legbátrabb harcosokat is rettegéssel töltötte el, jobb volt nem alábecsülni annak erejét. Bármelyik pillanatban jöhetett egy rossz lépés, egy megcsúszó kő, egy kificamodott boka, és máris megtörtént a visszafordíthatatlan.

A futopárok bizonytalanul, meg-meginogva szelték a vizet. A gázló legmélyebb pontjához érve, mikor a víz már az állatok hasaalját mosta, Natuké és Puten akaratlanul is felhúzták térdüket, hogy bokájuk se merüljön a hullámok alá. Natuké feszültsége izmaiba vándorolt, s akaratlanul is oly erővel szorította a szarvakat, hogy attól félt, összeroppantja azokat. Megcsapta orrát a víz hideg szaga, a nyirkos, rettenetes köd, mitől a félelme egészen a csontjáig hatolva fagyasztotta meg az izmait. Légzése olyan vágtató iramra kelt, mit képtelen volt csillapítani. Dübörögtek a nyílásai, mint egy hosszú üldözés után a prédája fölött lihegő ragadozóé – ám ezúttal ő maga volt az áldozat. Úgy érezte, csak belélegezni tud, de kifelé már nem; mintha az átkelésük egyetlen, végtelenségig elnyújtott lélegzetvétel lett volna, mi pattanásig feszítette a mellkasát.

Körbetekintett, és látta, hogy a túlpart már közelebb volt, mint ahonnan indultak: nem volt visszaút. Bízva futopárjában még erősebben rászorított a szarvára – már ha ez lehetséges volt egyáltalán –, és szemét lehunyva próbálta átvészelni a még rájuk váró, rettegéssel telt lépteket.

Majd egyszer csak felhangzott a várva várt hang: kavicsok csörgése az állatok lába alatt; a víz már nem temette folyékony némaságába ezt a megnyugtatóan felszabadító zörejt.

Kinyitotta a szemét, és látta, hogy Puten is csak most kezd felocsúdni. Úgy tűnt, ő sem bírta jobban idegekkel. Valamivel le kellett vezetniük az imént átélt gyötrelmeket, így Natuké gyorsan előkapta csomagjából a tajtékrügyes zsákot – bár szíve szerint inkább a bozurkenyérért nyúlt volna. Markolt belőle egyet, minek egyik felét a szájába tömte, a másikat pedig társa felé nyújtotta. Ő egy darabig értetlenül tekintett a felajánlásra, ám aztán megenyhülni látszott, mondván, egy ilyen után ennyi belefér. Köszönettel felé bólintott, ahogy elvette a nyugtatónak szánt adományt.

„Az istenek birodalmát sértettük” – hüledezett Natuké.

Kezdetben csak a pimaszkodás és a hitetlenkedés különös elegye gyanánt ismételgette, majd mintha már egyfajta gyónásba csapott volna át; az égiek bocsánatáért való esdeklésbe. Sokszor mélázott azon, hogy ha valóban nem hisz a felsőbb hatalom létezésében, akkor vajon a vizek érintésekor miért érzi úgy, mintha beszennyezne valamit; mintha olyan területre tenné be a lábát, amire már nincs engedélye. Persze ez egy csempésznek nem kellene, hogy gondot okozzon, hisz az egész életét a törvényi ellenszegülés teszi ki, de a víz valahogy más volt. Ilyenkor nem is a halálfélelem motoszkált benne, mert volt azon túl még valami. Valami megmagyarázhatatlan. Egyfajta zsigeri, gyomorfacsaró érzés, amikor az ő „nem létező” isteneivel packázott.

„Nem hiszek az istenekben” – visszhangozta továbbra is, mintha csak saját magát győzködné.

Míg csak fenn ragyogott a nap, végtelen síkságokat, hepehupás dombvidékeket, szikkadt pusztaságokat és buja erdőségeket róttak fáradhatatlanul. Ezalatt Natuké igyekezett mélyen magába temetni a gázló megpróbáltatásainak emlékét.

Az éjszaka közeledtével táborhelyet kerestek, amit egy óriásgombákkal övezett dombtetőn leltek meg. A hószín, tetejüknél elcsúcsosodó kinövések úgy meredtek az ég felé, mint hatalmas, feje tetejére állított jégcsapok. A megfáradt utazók a tövükbe telepedve raktak tüzet. Natuké elővett a csomagjából egy megnyúzott fél neszezt – a hosszú utak előtt mindig elejtett és elcsomagolt néhányat, hogy az első napfordultákkor ne kelljen a vadászatra pazarolniuk az idejüket. Míg a hús sült, észrevétlen lopakodott köréjük előbb a félhomály, majd a sűrű sötétség. A tábortűzzel együtt a csillagok is kigyúltak az égen; majd fölsejlettek a még halovány, táncoló fénysávok. Zavaros ellentét kelt bennük az éjszakai égbolt látványának és a még napmeleget őrző, puha fűtenger tapintásának kettősétől.

Az arcukat fürösztötték a neszez alatt pattogó lángok kellemes melegében. Az állat húsa már puhulni látszott, ahogy folytonos csöpögésével szabadult meg túláradó szaftjától: sistergő cseppjeivel áztatta az alatta parázsló farönköket, mitől oly csodás illatfelhő ölelte körül őket, hogy abba folyvást belekordult a gyomruk. Alig győzték kivárni, hogy végre elkészüljön az étel.

A türelmetlen várakozást Puten beszélgetéssel próbálta enyhíteni:

– Mondd csak, Árnyék, te is egy amolyan elmészféleség lennél?

Az esetlen kérdés meglepte, és rég beforrt sebeket tépett fel újra. Szerencsére még idejében elcsendesítette elméjét, s elejét vette, hogy belefúljon gyötrő gondolatainak sodrába.

– Lennék én, de nem vagyok – bökte ki végül nagyot nyelve keserűségéből.

Puten megrökönyödésében majd beletemetkezett a saját tokájába; egyértelműen nem erre a válaszra számított. Így mit sem törődve a szűkszavú felelettel rögvest tovább feszegette a kérdést:

– Nem értelek. Akkor meg hogy lehetsz vadonjáró? – töprengett, majd pontosított: – Sőt törvényen kívüli vadonjáró? – a fejét csóválta hitetlen zavarodottságában. – Lehetséges ez egyáltalán elmészképességek nélkül?

A szavai, mint hegyes tőrök, hatoltak belé, és nyomukban régmúlt sérelmek fakadtak. Még kislány volt, amikor először tette fel magának a kérdést: miért nem lehet bárkiből elmész? – „Zárt elméjű!” – gyötörte magát gúnyával. Gyűlölte a tudatot, hogy egyik fivére szelídítő, míg másik mozgató képességekre lelt magában, miközben neki semmi sem jutott. Nem volt meg benne az az oly sokat emlegetett valami; az a szikra, amiből lángot lehetett csiholni.

Gyűlölte a szüleit, hogy nem örökölte meg tőlük a tudást; gyűlölte a fivéreit, amiért ők viszont igen; gyűlölte az azóta megtagadott isteneit, amiért áldatlan maradt; de mindenekfelett gyűlölte önmagát, hogy hiábavaló kitartása ellenére sem ébredt benne semmi.

– Hogyne lenne lehetséges? Hisz magad is láthatod – igyekezett büszke mosolyt erőltetni magára. – Nekem máshogy beszél a táj és a vadak. A szanfákat pedig még ezeknél is jobban kiismerem.

Fiatalon még küzdött a saját teste állította korlátaival. A próbálkozásai már-már a kétségbeesés határát súrolták, mégis minden erőfeszítése ellenére kudarcot vallott. Be kellett látnia, hogy lehetetlen célt tűzött ki maga elé; belőle soha nem válhatott elmész. Bár talán épp ez a csalódás adott neki kellő erőt a végtelennek tűnő küzdelméhez. Mindig is a világuk megismerése hajtotta: a városok, a bennük élő szanfák, a vadon és az állatok. Ám ezek csak töredékét képezték az oktatódombon töltött idejének. A többit csak atyja erőltette rá. Bár nem dúskáltak a tülkökben, atyja mégsem sajnálta azt a lánya taníttatására. Anyja halálát követően atyja világa elsötétült: úgy vélte, hamarost ő is hasonló sorsra fog jutni. Addig azonban biztos ösvényre akarta terelni gyermekeit. Fivéreivel nem is volt különösebb gondja, mert kapkodtak utánuk. Jenton számtalan helyen hasznosíthatta tudását, csakis az ő döntésén múlt, hogy mihez kezd az életével. Artennek sem kellett sokat töprengenie, hisz a fájdalomenyhítő képessége miatt idejekorán került egy gyógyító kezei alá.

Egyedül neki, a család hószín neszezének volt bizonytalan a jövője. Atyja utolsó tülkeit is a taníttatására fordította. A legkülönfélébb és legjelentéktelenebb mesterségek felé lökve őt, holott semmi más nem érdekelte, csak az elmészség. Kerülte is az oktatódombot, ha épp a bőrművességről vagy a faragásról hallattak tanokat, s az erre kapott tülköket inkább Zito mester kezébe nyomta. Sokszor látogatta őt a dombon… haszontalanul. Hiába tudott mindent az elmészségről, ha képesség nem társult hozzá.

Egyszer aztán atyja rajtakapta, ahogy Zito szavait issza „feleslegesen”, és fecsérli a keserves munkával megkeresett tülkeit. Amit akkor kapott tőle, azt mái napig emlegeti: a fél város nézte végig, ahogy hazáig pofozza.

Attól kezdve szigorú ellenőrzésben volt része. A legunalmasabb, legszörnyűbb mesterségeket kellett végighallgatnia, s ő gyűlölte minden pillanatát. De meglehet, hogy ebből az időből származtatható a leghasznosabb képessége: a talpraesettsége. Ugyanis mikor a dombon felcserélődtek a szerepek, és neki kellett előállnia tudásával, akkor olyan leleménnyel beszélt, hogy a mester néha azt is feledte, hogy mi volt a kérdése.

„Mégsem voltak hát haszontalanok azok az oktatásra költött tülkök” – üzente atyjának gondolatban.

– Őszintén – tört ki nagy sokára merengéséből –, minden sokkal könnyebb lenne, ha volnának elmészképességeim. Ezt nem tagadom. De képesség nélkül is célt értem. Az álmom valóra vált, mert egy önálló, világlátott, vadonjáró kalandor lettem. Végtére is nem épp ezt csinálja egy csempész? – villantott zsivány félmosolyt.

Egy bottal megpiszkálta a sültet, majd orra alatt motyogva hozzátette:

– Aki elég elszánt, bármit elérhet. Mint ahogy a mondás tartja: a tehetség csak az út és nem a cél maga.

A kimondott szavak lelkesítő visszhangja ott parázslott a levegőben – talán még hevesebben, mint a kettejük között lobogó lángok. Csöndbe burkolózva ücsörögtek egy darabig, s emésztették magukban az elhangzottakat. Natuké ocsúdott fel először: megérezte a pillanatot, hogy olyan titokba engedett betekintést útitársának, amivel a kölcsönösség elve alapján előhozakodhatott a bőrszín kérdésével:

– Hogyhogy homokbőrű vagy?

A suta kérdés élesebbre sikerült, mint ahogy azt a fejében elképzelte. Ennél már csak akkor hibázhatott volna nagyobbat, ha még le is sárbőrűzi, de még így is kellemetlenül csendültek szavai.

– Úgy értettem – magyarázkodott –, hogy homok az égbőrűek között? Itt Folyampusztán? – ugyan már egy egész napfordultája maguk mögött hagyták a várost, ő még mindig ittként említette.

Puten könnyeden válaszolt, mintha csak előre be lettek volna készítve a szavai:

– Atyám és anyám is éjharmati volt. Még a születésem előtt döntöttek a költözés mellett. Tudták, hogy a háború el fogja érni a várost, és elébe mentek a dolgoknak. Nem várták meg, hogy mit hoz a jövő. Én már itt születtem, Folyampusztán. De soha többé nem megyek vissza – felelte olyan bőséges szóáradattal, mitől Natuké szinte megrökönyödött, majd időt sem hagyva a felocsúdásra, rögvest elkanyarította a beszélgetést egy másik irányba: – Egyébként sohasem értettem, miért olyan fontos a bőrszín, hisz mindannyian szanfák vagyunk. Nemde? Mi vagyunk az egyetlen értelmes faj a világon, csak a színünk más és más. Nézd csak meg ezeket a futopárokat – intett kezével az állatok felé –, az egyik füstszín, a másik meg homok, de olyanok, mintha édestestvérek lennének. Mi miért nem vagyunk erre képesek? – tette fel a kérdést, de válaszra sem várva folytatta: – Ha egy sárbőrű jön Folyampusztára, máris minden szem rátapad, és azt keresik, hogy hol köthetnek belé. Még az ételt is drágábban mérik a vásárban. Az ivókat meg jobban teszi, ha messziről kerüli… A futopárok bezzeg boldogan legelésznek a más-más bőrszínű társaik mellett. Sőt délen vannak olyanok, hogy a bőrük sem látszik, mert tollbundát növesztettek a hideg ellen. Hihetetlenül hangzik, nemde? És ha egy bundás egy csordába keveredik egy csupasszal, fel sem tűnik nekik, hogy nem egyformák.

A váratlan szóáradata egy csapásra halt el. Kopasz fején meg-megcsillantak a lángok, ahogy a tűz közé meresztette tekintetét. Majd mikor újra megszólalt, már nyoma sem volt iménti zaklatottságának; halkan gurgulázta szavait:

– Egyszerre vagyunk a legokosabb és a legostobább faj az egész világon.

Natuké nem akarta megtörni Puten lendületét vagy felfedni a saját véleményét a témában, de miközben a szavait hallgatta, az útitársa egy korábban elejtett mondatán és annak ellentmondásain töprengett.

Védence – fiatalos arcvonásait elnézve – legfeljebb kéttucat esztendőt láthatott az eddigi élete során. A szülei származási helyeként említett Éjharmatot viszont legfeljebb fél tucat esztendővel ezelőtt kebelezte be a háború. Így az indok, amiért állítólagosan ott hagyták a várost, nem állta meg a helyét. Valamint ott volt a bőrszín kérdése is: első kézből tudta, hogy az éjharmatiak, bár homoknak vallották magukat, közelebb álltak a fűhöz. Így tagadták állítólagos felmenőiket, akik a régi történetek szerint a Bozaltó-tenger nyugati partjánál éltek, és egy kézben akarták egyesíteni a világot. Ám a szabad városok fellázadtak ellenük, és véres bosszút állva porig rombolták a fővárost. Több történet is szólt arról, hogy a menekültek dél felé vándoroltak az új haza reményében. Ott megalapították Tűzmezőt, majd néhányan még tovább merészkedve beolvadtak az akkor még aprócska faluba, Éjharmatba. Ők a bőrszínüket az ottani őslakosokéhoz hasonlatosnak vallják, holott a két nép keveredéséből egy sajátos árnyalat sarjadt, ami – bármennyire is tagadták – közelebb állt a fűszínhez, mint a homokhoz.

Időközben tökéletesre sült a hús. Natuké két bot segítségével leemelte a tűzről, és a tőréért nyúlt. Leszelte az állat combját, majd odanyújtotta Putennek, ezzel szavak nélkül üzenve neki: „Tiéd a legjobb falat.”

– Remélem, Óceánkapuban megtalálod, amit keresel – mondta mélyen a szemébe nézve, de eközben csak arra tudott gondolni, vajon mit titkolhat előle kényszerű útitársa.

ÖT

Bár verőfényes nappal volt, semmibe nem telt volna hinni, hogy csillagos éjnek ideje van. A bőre akár a korom, oly távol tartotta magát a fény ettől a szűk, lehangoló teremtől. Nagy vonakodva, csupán annyira szűrődött be, hogy körvonalat rajzoljon a felvigyázói köré. Életében először volt egy másik városban, sorról sorra kellene járnia az ivókat, ehelyett itt vesztegelt ő, aki annyi mindenen ment keresztül, hogy első kézből hozza hírül a figyelmeztetést.

Meg akarta ünnepelni, hogy hosszas megpróbáltatásait maga mögött hagyva, épségben megérkezett Óceánkapuba. Bár az is lehet, hogy csak feledni akarta veszteségeit… Azóta sem telt el úgy éj, hogy ne riadt volna fel álmából, mert képzelete újraélte az iszonytató vérontást. Segítségre volt szüksége, hogy felejthessen; hogy megfakíthassa az emlékeket. Húslevet akart. Most!

Ám előtte még szólította a kötelesség: a Tanács színe elé kellett járulnia; hírül adnia a keleti háború tovagyűrűzését. És bár valóban csábító volt az italozás gondolata, mégis tudta, ha ezen túl lesz, akkor sem fog a semmittevés mocsarába süppedni. Hálás volt az isteneinek azért, hogy életben hagyták, de a történtek után nem tehette meg, hogy gyáva mód megbújik a falak mögött. Elégtételt kellett vennie! Felejteni akart, de nem elfeledni. És erre egyetlen módja volt: ha megbosszulja szülővárosa eltiprását.

Eldöntötte, amint lehetősége adódik rá, jelentkezik az óceánkapui seregbe, hogy ő is csatarendbe állhasson. Csakis ez hozhat megnyugvást a lelkének.

„Meddig váratnak még?” – tűnődött, miközben végighordozta tekintetét a bőrlepel ajtó előtt ácsorgó őrökön. Furcsállta a dolgot, hogy a megérkezésétől fogva ekkora védelemben részesült, és bár tudta, hogy a megóvására rendelték ki őket, mégis mintha csak szemmel tartották volna. – „Mintha engem kellene megfékezni!” – gurgulázott bosszúsan.

Hirtelen viszketés futott végig a hátán; egészen pontosan a sebhelyén. Noha rég volt már, most mégis úgy érezte, mintha frissiben hasították volna.

Az ajtó fellibbent, és egy meglepően fiatal, élete első tucat esztendeit alig maga mögött hagyó leány bukkant fel mögüle.

– Délfodor város szülötte, atyja, Temora véréből származó Lekrut kéretik, fáradjon az Óceánkapui Tanács színe elé – utasította az ünnepélyesnek szánt fennhangján, majd amilyen hirtelen jött, úgy is távozott.

Az egyik harcos félrehúzta a bőrfüggönyt, míg a másik kilépett rajta, és kardja markolatán pihentetve kezét várta, hogy Lekru mögéje érjen. Mindhárman megindultak a nagyterem felé, miközben minden lépéssel egyre nyomasztották őt az érzései: a képessége beszélt hozzá, ám ő nem értette a homályba burkolózó szavakat.

A fatörzsekből emelt nagykapuhoz érve az elmészt teljesen lenyűgözte a szeme elé táruló látvány. Ritkaságszámba mentek az ehhez hasonló szerkezetek, csakis a legőrzöttebb helyeket védték kapuval; ha csupán a nemkívánatos tekinteteket kívánták távol tartani, arra bőven megfelelt az egyszerű bőrfüggöny is. Eddigi élete során csupán kétszer látott ehhez foghatót: a délfodori, illetve pár napfordultával ezelőtt az óceánkapui városkapukat. Hallotta hírét, hogy a Délfodori Tanács is büszkélkedik eggyel, de ahhoz még nem volt szerencséje; és lévén, hogy a háború bekebelezte a várost, talán már soha nem is lesz.

Tekintetét ide-oda kapkodva igyekezett minden apró részletet felfedezni rajta. Jöttükre két őr toppant a kapuhoz, hogy eloldozzák az abból kiálló rönkök vaskos zárószalagjait, majd egész testükkel nekiveselkedtek, s egyikük jobbra, másikuk pedig balra húzta el a kapuszárnyakat. A súlyos építmények csak nagy vonakodva váltak szét, hogy aztán a kettős falú keretek közé rejtezzenek, feltárva maguk mögött a féltve őrzött nagyteremet. Egy hatalmas, kör alakú terem volt, minek födémét simára faragott fatörzsoszlopok tartották – egy kisebb s egy nagyobb körgyűrűben elhelyezve. A falba vájt rések, mintha csak az épület légzőnyílásai lettek volna; pajkos játékossággal süvített rajtuk a szellő. Az azokon beáramló kora délutáni napsütés s az oszlopokra erősített lámpások egymással karöltve fürösztötték kellemes fényárban a termet. A falak mentén faragott kőtömböket helyeztek el, tetejükön tömött bőrpárnákkal. Lekru életében először látott olyan székeket, amik nem fából készültek. Kevesebb, mint a felükön foglaltak csak helyet a Tanács tagjai.

A testőrök középre, az oszlopok és lámpások gyűrűjébe vezették. Lekru végighordozta tekintetét az – egytől egyig fűbőrű – egybegyűlteken, akikről lerítt, hogy a városi nemesség tagjait gyarapították. Szépen munkált lábbeliket, súlyos tülkökbe kerülő, félvállukon hordott bőrpalástokat, alatta pedig nem kevésbé fényűző mellényeket viseltek. Hajzatukban ékes kristálydíszek csillogtak, hogy véletlenül se maradjon olyan porcikájuk, amit elnézve összetéveszthetnék őket az alantas városiakkal.

Ahogy a bírák Lekrura emelték tekintetüket, mintha az arckifejezésük is megváltozott volna, mihelyt tudatosult bennük, hogy egy sárbőrűvel van dolguk.

– Délfodor város szülötte, atyja, Temora véréből származó Lekru megjelent az Óceánkapui Tanács színe előtt – zengte be a termet egy dörgő hangú férfi, akit Lekru csak most vett észre, hogy mögéje lépett. – Első felszólalónk az ülés vezetője, tanácsfőnk, Óceánkapu város szülötte, atyja, Ladung véréből származó Nukató.

A tanácsfő a bejárattal szemközt ült, s a teremben egyedüliként viselt hószín palástot. Megfakult, ritkás hajzata hanyagul omlott a vállára szűk keretet vonva sovány arca köré. Beesett szeme alatt sötét redők omlottak egymásra, hártyavékony bőre fityegett a göcsörtös ujjain. Lekru szemében összeférhetetlen ellentéteknek hatott a megkopott, gyönge test találkozása a fényűző ruházattal s a kitüntető címmel.

Nukató feltolta magát díszes székéből, és néhány lépést tett Lekru felé. Bár mélyen barázdált ráncai a hajlott korát méltatták, léptei mégis feszes határozottságról árulkodtak. Szemének egyetlen villanásából lerítt, hogy a törékeny külső végtelen bölcsességet rejt magában; tekintélye vitathatatlan volt. Hosszas, dermesztő csönd után végre felszólalt, ám szavait kevésbé Lekru, sokkal inkább a bírák felé intézte.

– Elibénk járult hát eme harcos, ki a Völgyszellő néven ismeretes vadonjárók közül való. Harcos fivéreinek egyetlene, kinek elméje isteni adottsággal bír. Olyat olvas, mit az égiek üzennek neki, s egyedül csak ő láthat. Társaival a céljukként tűzték maguk elé, hogy küzdjenek, és bíráskodjanak, és teszik mindezt Délfodor városa nevében – zengte be magasztos szavaival a termet, s egy pillanatra megtalálta tekintetével Lekrut. – Kettő, azaz kettő napfordultával ezelőtt tért meg hozzánk a falainkon túlról, és többedmagammal megértő fülünkkel jutalmaztuk őt és a történetét. Most pedig színünk elé állott, hogy bíráskodó szemeink is reá vetüljenek, hogy a mélyen tisztelt Tanács elé tárva szavait, ítéletünkben részesíthessük.

„Bíráskodó? Ítélet?” – furcsállta Lekru, mert bár nehezen fejtette meg a gondosan válogatott, kacifántos szavakat, e kettő igencsak kellemetlen csengést hagyott a fülében. Nem értette, hogy az általa hozott rémhírek felett hogyan lehet „ítéletet” mondani. Ám inkább elhessegette kételyeit, mert úgy vélte, hogy ez nem több csupán a feleslegesen túlcsavart beszédnél.

– Mélyen tisztelt tanács, kérem, most jól figyeljenek, mert sötét szavakat hallatok – folytatta a tanácsfő. – Eme harcosnak fivérei mind odavesztek. Mindörökre megrogyasztotta a térdüket egy váratlan rajtaütés. A vérre szomjazó pengék csörgése Délfodor falaitól a nyugvó nap iránt, fél tucat napfordultányi járóföldre visszhangzott. Visszavonhatatlan, kényszerű hallgatásba és mozdulatlanságba taszították harcos fivérei közül a legnagyobbat is, Délfodor szülötte, atyja, Edrot véréből származó Adurt. Vezérük híján, felszólítom hát harcos fivérei közül az egyedüliként maradottat, hogy öntse szavakba azt, mit emlékei nem feledhetnek soha – azzal visszasétált a székéhez, és várakozón tekintve Lekrura ismét helyet foglalt.

Váratlanul érte, hogy máris szót kapott; hirtelen zavarában azt se tudta, miként kezdjen történetébe.

– Nos, mi több mint egy tucat… – habogott. – Vagyis egészen pontosan egy tucat és nyolc napfordultával ezelőtt jártunk ott.

Ahogy végighordozta tekintetét a termen, a szigorú pillantások szinte fojtogatták. Arca égett, testét pedig olyan feszes görcs fogta béklyóba, amit sehogy sem tudott lerázni magáról.

Túl nagy szünetet hagyott; túl régóta hallgatott már. Hogyan folytassa? Eltűnődött, hogy talán kezdhette volna behízelgőbben, és ugyanolyan kacifántos kifejezéseket hallatva, mint a tanácsfő, de nemhogy azok a nektárral kenegetett szavak nem jutottak az eszébe, hanem másmilyen sem.

– Már úgy értettem, hogy az említett helyen – nyögte végül, ám ezt még mindig nem érezte tanácsüléshez méltó megfogalmazásnak. – Azaz Délfodortól nyugatra, ahol a támadás történt – "Közelít."

Újfent gondolkodóba esett, hogyan folytassa, ám ezúttal is megzavarta őt valami, pontosabban valaki: egy derékig érő, kristálydíszektől roskadozó hajzatú és felettébb szigorú tekintetű nő. Felállt székéből, és kérdőn tekintett el Lekru feje fölött.

– Szót kér – zengte az elmész háta mögül a mély hang, szinte már megijesztve őt – Óceánkapu szülötte, atyja, Ekort véréből származó Lumbé.

– Elmondaná nekünk, kedveském – préselte ki a pengevékonyra szűkített ajkai között az oly mértékig leereszkedőnek ható szavait, hogy attól Lekrunak ökölbe szorult a keze –, jártak-e valaha Óceánkapu határainál, vagy akár azon túl? – és mint aki a választól függetlenül már bekészítette az újabb kérdését, állva maradt, és várta a felelet elhangzását.

A kérdés teljesen meglepte Lekrut, és hirtelenjében megint nem tudott rá összeszedetten válaszolni. Nem értette, hogy miért ez az első gondolat, ami felmerült a bírákban, miközben ő, megannyi megpróbáltatás árán, a háború hírét hozta el nekik. Ahogy ott állt szótlan, a képességét kaparászó érzés egyre csak fokozódott.

– Tudomásom szerint – vette vissza a szót Lumbé, mikor látta, hogy feleslegesen vár az elmész válaszára – a bányák vonalán innen már nincs portyázási joguk – az éles hanghordozásától Lekrunak mintha csak tőrt döftek volna a fülébe. Majd pökhendin emelve az állát folytatta: – Akkor hát megismétlem a kérdésemet, ha nem értette volna kellőképpen. Mi keresnivalójuk volt a területükön kívül?

„Ez már nem kérdés, hanem határozott vád” – pontosította magában Lekru.

Bár szigorúan véve a városok határvonala a falaikat jelentette, ám azok nem szerénykedtek a vadont is magukénak hazudni. Lekru mindig is úgy vélte, hogy ez jogtalan követelés a természettel szemben, hisz hogy is lehetne a szanfáké a vadon, annak minden kincsével; mégis úgy tűnt, ezzel a kételyével egyedül volt a teremben.

Volt ugyanis egy képzeletbeli, csupán csak szavakkal „rajzolt” mezsgye mélyen a vadonban, amit a városok, lehetőségeikhez mérten, igyekeztek az egyezményes fennhatóságuk alatt tartani – s akár vérük árán is megvédeni. Ez a megfoghatatlan határvonal Óceánkapu és Délfodor között éppen a bányavidék mentén szelte ketté a vadont. Ám tette ezt egy Lekruék számára igencsak kellemetlen részlettel: a bánya ugyanis Óceánkapuhoz tartozott. Emiatt többször voltak bosszúságtól hangosak a délfodori ivók: siránkoztak, ha annakidején ők szerezték volna meg a bányát, akkor most ők lennének Óceánkapu helyében.

Noha Égikő önálló település volt, az mégis Óceánkapu fennhatósága alá tartozott. Igaz, ami igaz, a bányának szüksége is volt a város segítségére, anélkül talán fenn sem maradhatott volna – legalábbis a ma ismert formájában biztosan nem. Az alku egyszerű volt: a város harcosokat bocsájt a védelmére és kereskedőket az ellátására. Ám nem puszta szívjóságból atyáskodtak felette, hanem a kifejtett kristályok fejében. Ennek az együttműködésnek köszönheti a falu a fényűző ellátását; Óceánkapu pedig, hogy az egykori aprócska településből meghatározó hatalommá nőtte ki magát.

A város és a bánya között húzódik egy helyőrségrendszer, akiknek a terület megtisztítása a feladatuk. Úgy tartják, hajdanán fegyver nélkül, a legnagyobb biztonságban el lehetett jutni Óceánkapuból Égikőre, ám azok az idők már elmúltak. A helyőrségek megfogyatkoztak, s a helyüket betolakodók, önkényurak és haramiák vették át.

Lekru még egyszer megrágta a kérdést, mielőtt válaszolt volna: „Mi keresnivalójuk volt a területükön kívül?”

– Adur vezér parancsára bővítettünk ki egy keresést – bökte ki végül, megtörve a hosszas hallgatását.

Egész életében viszolygott a nyilvános beszédtől – már a testvérei előtt is feszengve mesélte történeteit, ha mind a négyen jelen voltak –, most pedig egy idegen város befolyásos szanfái előtt kellett felszólalnia, és a felé záporozó kérdésekre felelni. Borzalmasan érezte magát, és minél előbb szabadulni szeretett volna.

A nő kaján félmosolyt kanyarított a szájára, és a tekintete úgy villant meg, mint egy ragadozóé, aki szagot fogott.

– Megkérem, hogy a kérdésre feleljen! Mit kerestek a bányákon túl?

Azzal, mint aki jól végezte dolgát, ismét elhelyezkedett a székén, és kárörvendő elégedettség szaladt szét az arcvonásain, ahogy várta a feleletet.

– Ez sokszor előfordult már korábban is – válaszolta az izgalmától darabos hangon Lekru. – Volt, hogy kibővítettük a kereséseinket a határokon túlra, ha alapos okunk volt rá.

Ez olyannyira bevett szokás volt a csapatuknál, hogy fel sem merült benne, hogy városi szabályokba ütközhet.

– Úgy tudom, hogy ilyen a legtöbb felderítő csapatnál előfordul – tette hozzá.

Nukató ismét felállt. Lekru várta, hogy a mély hang ismét bejelenti őt, ám meglepetésére helyette egyből a tanácsfő szólt:

– Kérem, hogy ne bocsájtkozzon feltételezésekbe – majd újfent visszasüllyedt a székébe.

Hosszas csend ült a nagyteremre, és mivel mindannyian őt nézték, azt hitte, hogy valamit felelnie kellene az intésre, így zavarában csak ennyit szólt:

– Elnézést.

Ezzel sikerült többeknek mosolyt csalnia az arcára, volt, aki még egy halk kuncogást is megengedett magának a meglepő felelet hallatán.

Egy rövidre vágott hajzatú, magas, vékony szanfa állt fel, hogy felszólalhasson.

– Szót kér – hangzott fel ismét a dörgő hang – Óceánkapu szülötte, atyja, Nant véréből származó Rovák.

– Először csak megjegyezném, hogy az ilyesfajta intelmekre nem szükséges reagálnia. Inkább kerülje azokat – szavait talán segítőkésznek szánta, mégis oly tudálékosság áradt belőle, ami csak még tovább sértette Lekru önérzetét. – A kérdésem pedig, hogy mit értett az említett alapos indok alatt? Miért lépték át a bányavidék határát? – lassan visszaereszkedett a székére.

– A bányavárostól voltunk északra… – kezdte volna a magyarázatát, de Rovák ismét felpattant.

– Égikövet inkább nevezzük falunak, ha kérhetem – mondta rezzenéstelenül komoly arccal, amivel újfent derűre keltette a bírák többségét.

Lekru ledermedt a mondandója kellős közepén. Túl sok mindenre kellett egyszerre odafigyelnie, és a meghallgatás már olyan kellemetlenné vált számára, hogy úgy érezte, ha tehetné, inkább a föld alá süllyedne. Abban sem volt biztos, hogy megszólalhat-e egyáltalán… Végül, mivel mindenki őt nézte, próbálta összeszedni a gondolatait, és folytatta:

– Tehát a falutól – nyomta meg a szót – voltunk egy napfordultányi járóföldre északra. Épp a szokásos felderítésünket folytattuk, amikor szanfalábnyomokra lettünk figyelmesek.

Egy, az előbbinél jóval idősebb nő állt fel. A hajzata szinte roskadásig volt díszítve színesebbnél színesebb kristályokkal. Fél vállára ejtett galléros körsálat viselt, amire szintén kövek tömkelegét aggatta.

– Szót kér Óceánkapu szülötte, atyja, Atam véréből származó Serámé.

– Miért találták ezt figyelemre méltónak? Azok a lábnyomok nem származhattak a bányászoktól?

– A bányától már messze voltunk, ráadásul egy nehezen járható ösvényen – felelte azonnal Lekru. – Elnézést a feltételezésért – hordozta végig a tekintetét a bírákon, mert úgy érezte, most ő szúrhat oda nekik a szavaival –, de aligha merészkedtek volna olyan veszélyes környékre a falu lakosai. A nyomok egyértelműen megfigyelésre utaltak.

Ismét a tanácsfő állt fel.

– Attól, hogy az elnézésünket kéri, ez csupán feltételezés marad. Kérem, hogy ezt ne vegyék figyelembe a döntéshozók – mondta könyörtelenül, majd visszaült.

Lekru ezzel megint sarokba szorítva érezte magát, de eltökélte, hogy amit az imént kigondolt, azt már csak azért is el fogja mondani:

– Adur vezér gyanúja erős volt. És a parancsára útra keltünk, hogy felkeressük a nyomok forrását. Ehhez pedig északnyugatnak indultunk…

– Átlépve a felügyeleti határt? – emelkedett meg a székéből Rovák, majd huppant is vissza azonnal.

– Igen, ekkor már a határokon túl voltunk – engedett az elmész, csak hogy végre befejezhesse a gondolatát –, majd négy napfordultányi járóföld után rá is leltünk egy táborra, ahol két útonállót találtunk.

– Miből gondolták, hogy útonállók? – pattant fel Lumbé.

– A táboruk átkutatása után…

– Ezek szerint ekkor még nem tudták biztosan.

Lekru nem tudta, mit feleljen. Úgy érezte, feleslegesen rágódnak jelentéktelen részleteken. Egyre ingerültebb lett, de folytatta:

– Valóban nem, csak feltételeztük. Először nem is láttuk őket, csak a táborukat. A közeledtünkre elrejtőztek. Majd miközben átkutattuk a helyet, ők lesből ránk támadtak. A legnagyobb éberségünk ellenére is elvesztettük egy harcosunkat, Nakut…

A tanácsfő szakította félbe, hogy pontosítsa az elhangzottakat:

– Délfodor szülötte, atyja, Donul véréből származó Naku. Bár testét nem ölelhette víz, az istenek fogadják őt a Jégpalotába – búcsúztatta egyetlen, érzelmek nélküli mondattal.

– Az istenek fogadják őt a Jégpalotába – ismételte Lekru, majd folytatta: – Adur vezér is könnyebb sérülést szerzett. Akár útonállóknak hittük őket, akár nem, nem hagytak nekünk más választást. Végeznünk kellett velük, máskülönben ők teszik velünk ugyanezt. De a tábor átkutatása után már biztosak voltunk a dolgunkban. Megtaláltuk náluk egy korábbi rajtaütés áldozatává lett délfodori harcos fegyverét, és még néhány ellopott holmit. A tábor méretéből viszont láttuk, hogy nem csak ketten lehettek. A többiek ekkor nyilván portyán voltak.

– Feltételezés – emelkedett meg a tanácsfő –, kérem, ne vegyék figyelembe!

– Utána akartunk járni az esetnek. Így eltüntettük a nyomainkat, és egy távoli dombon rejtőztünk el. Vártuk, hogy a többiek is megérkezzenek. De hiába. Több napfordultát töltöttünk a környéken, de senki sem jött. Talán tudomást szerezhettek rólunk, és el akarták kerülni az összetűzést.