AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Egy játékos, aki nyer

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-95-2

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Egy játékos, aki nyer

Tartalom

Egy játékos, aki nyer

Dobra került várak

Axamita leányasszony

Frangipáni vára

Akit sehol sem fogadnak be

Milióra

Ki az a Marguerita?

A tatár tábor

A karambol-partik

A l’hombre

Lady Adamina

A drága fütty

Ami nincs az aranykönyvben

A virág nap nélkül

Deli Markó

Vakok értekeznek a színekről

A guzla

Az illatos füvek

A bóra

Egy a száz közül, aki megmenekül

Ami egyszerre megjön

Az utolsó játszma

És neki mégis igaza van

A várva várt megérkezik

Egy játékos, aki nyer

Dobra került várak

Vége volt a nagy európai háborúnak: a nagy világhódító ott ült már Szent Ilona szigetén, a szövetségesek pedig Párizsban restaurálták Franciaországot. A sok újan teremtett királyság, respublika visszatért a maga régi gazdájához. Az illyriai királyság pünkösd napja is elmúlt, s lett belőle megint „magyar partvidék” – „Isztria”, „Horvátország”. Cifra élete volt ennek az országnak: egy emberöltő idő alatt hatszor változtatott urat; volt a velencei dózse birtoka, a római császáré, azután a muszka cáré, megint a francia császáré, újra a római császáré, aztán az illyriai királyé, végre hetedszer megint csak visszakerült a római császárhoz, aki egyúttal magyar király is. – Legutoljára a franciák vonultak ki a váraiból. Odafenn Bécsben az udvari hadi főszámvevő hivatal kiadta a rendeletet, hogy ezekből a sok remanentialis várakból azokat, amik nem fortificationalis célokra valók, el kell kótyavetyélni. Mindenáron túl kell rajtuk adni.

A mi szép Fiuménk közelében is van két ilyen vár: az egyik Tersatto, mindjárt a város fölött, a másik Porto Re mellett Frangipáni vára. Mind a kettőt ott árverezték a fiumei hadosztályi bizottság épületében.

Tersatto vára mind távolból, mind közelből tekintve, a regényesség minden magasabb fogalmainak teljesen megfelel; Frangipáni vára Porto Re mellett azonban messziről is, közelből is visszariasztó képet mutat: akár szárazról, akár a tenger felől halad el mellette az utazó, az a gondolata támad: „no, ott nem szeretnék lakni”.

Azonban ez most nem tesz különbséget: mikor kótyavetyére kerül a dolog, nem az jön tekintetbe, hogy mi a festőileg érdekes.

Úgy látszik azonban, hogy ennél a nevezetes árverezésnél más, legközönségesebb előfeltételek sem jönnek tekintetbe.

Ilyen közönséges feltételek például, hogy a venni szándékozóknak megmutatják legalább az építészeti tervrajzát a dobra ütött építményeknek, hogy láthassák, milyen nagy az? Hány szoba, hány udvar, hány torony van benne? Melyek a lakhatók? Vannak-e pincék? Föld alatti lakások? – Semmi sincs abból: itt nem mutogatnak semmit. Ez nagyon különösnek tetszhetik, amíg az ember meg nem hallja a kikiáltási árat.

– Tersatto vár – száz forint! Ki ad többet érte?

Száz forint! Egy egész várért, aminek a falaihoz a Frangipániak a seravezzai és brocatellói tarka márványt gályateher számra hozatták Olaszországból, s a portáléja kifaragásán a híres kőfaragó Polciatello egy álló esztendeig dolgozott; aminek a boltozatai művészi freskókkal vannak feldíszítve, a födélzete vörösréz, s az ajtajai faragott diófából, s egy-egy zár, a hozzá való mesterséges kulccsal múzeumba való remek.

– Száz forint az ára! Ki ad többet érte?

Még csak el sem köhinti rá magát senki, nehogy valamiféle megszólalásnak vegyék.

Pedig a nagy terem tele van uraságokkal, akik messze földről jöttek ide. Mutatják a tarka viseletek; sok minden idegen országból valók, köztük boszniai és dalmáciai uraságok is, ősi népjelmezeikben. Legtöbb a fiumei, de vannak Styriából jött német urak is, fülig érő gallérú, magasra pockolt vállú redingote-okban, sótartó-forma kalapokkal, aztán meg isztriai hajósok, velencei kereskedők és egynéhány osztrák főtiszt, mindenféle egyenruhában: tarka gyülekezet!

Senki sem ígér de csak egy rézgarast se a száz forintra.

Pedig nem jár abba a várba semmiféle kísértet – egyedül az a prózai indok veri le az árát, hogy a fenntartása nagyon sokba kerül, ez a vár csak nagy úrnak való. – Hiszen nagy urak is vannak a világon, csakhogy azok meg minek jöjjenek Tersattóba? Mit csináljanak itt? Mivel mulassák magukat? – Akik hajdanában ezt a várat építették, kiskirályok voltak Dalmáciában, birtokuk is volt, egy ilyen várhoz való, övék volt egész Veglia szigete, a gyönyörű dalmata erdők, amikből Velence hajóhada épült, és a hírhedett aranybányái a magyar tengerpartnak. Csakhogy ennek mind vége van már. Velencének sincs már hajóhada, a magyar tengerpartnak sincs már őserdeje. A velenceiek kivágták az erdőt, azután jöttek a morlákok, ráeresztették a kecskéket, azok lerágták a bokroknak még a gyökerét is, akkor aztán jött a bóra, s elhordta magát a földet. Ott most csak egy sziklasivatag van. A híres aranybányákról azt sem tudni már, merre voltak. Az utolsó Frangipáninak a feje pallos alatt esett le, s azóta nincs ura a várnak. Birtokosa, a katonai kincstár csak ráfizet, s ezért szeretne tőle megszabadulni.

Az árverező főtiszt alább kezdi.

– Tersatto vára! Ötven forint! Ki ad többet érte? Ugyanaz a megátalkodott hallgatás.

Még alább eresztik.

– Tersatto vára! Huszonöt forint! Ki ad többet érte?

Ekkor az asztal végén ülő osztrák főtisztek egyike, valami tábornok, tele érdemrendekkel, megrestellve a sikertelen kótyavetyét, meg hogy az olaszokat egy kicsit belemelegítse példaadásával az árverezésbe, közbekiált:

– Huszonöt forint! Meg két garas!

Megjárta vele. Senki se indult utána. Rajta maradt a vár huszonöt forintban, meg két garasban. S még az a bosszúsága is megvolt, hogy minden ember odasietett hozzá gratulálni, s aztán adtak neki mindenféle jó tanácsokat, hogy mire használhatja a várát. A tábornok, akinek a nyakán maradt a vár, gróf N** volt, irlandi indigena, a napóleoni hadjáratok alatt sokat emlegetett név. Ennél könnyebben még egy várat sem vett be egész katonáskodása alatt. Következett a sor a második várra.

– Frangipáni vára Porto Re mellett, ára száz forint! Ki ad többet érte?

– Ugyan, ezredes úr! – kiálta közbe egy az árverezővel szemközt álló, s nagy vörös esernyőjére támaszkodó, borotvált arcú uraság. – Ne tréfáljon itt velünk. Ha már Tersatto várat huszonöt forintért meg két garasért ütöttük el, a Frangipáni várat Porto Re alatt csak nem kezdhetjük ennél magasabban.

– Igaza van az úrnak. – Tehát kezdjük alantabb. Huszonöt forint, ki ad többet érte? A Frangipáni vár Porto Re mellett.

Már itt az előbbeni túl óvatos hallgatás helyett nagy vidámság zaja kezdett keletkezni. Összevissza fecsegett, mókázott minden ember: – Hogyan? Annak fizetnek-e, aki megveszi? A Frangipáni várat? Benne is kell lakni? Az egész Quarnerót ráadásba! Akkor sem kellene!

A kikiáltási ár egyre alább kezdett szállni ötforintos lépcsőzetekben.

– Húsz forint! Ki ad többet érte?

– Tizenöt forint! Ki ad többet érte?

– Tíz forint! Ki ad többet érte?

Innen aztán már csak kétforintos skálákban lépett lefelé a kínálgatás.

– Nyolc forint! Ki ad többet érte?

Ekkor a terem egyik sötét szegletéből megszólalt egy szelíd, melankolikus hang:

– Kilenc forint!

Minden ember odanézett.

Az árverező alakját igen jól ki lehetett venni, mert abban a percben, amidőn ezt a végzetes szót kimondta, egyszerre úgy szétugrott mellőle az eddigi indifferens tömeg, mintha valaki azt vallotta volna be magáról, hogy őt kilenc nap előtt megharapta a veszett kutya.

Az árverező egy magas, nyúlánk férfi volt, valami keleties, zsinóros viseletben, amilyen ezen a vidéken nem járja, három sor ezüstgomb a mellén, ezüstös öv a derekán, a lábain térdig érő sárga sarkantyús csizmák. Szakállt nem visel, hanem a bajusza kunkora görbüléssel kutyorodik az orra két cimpája fölé. Arcszíne halovány, termete szikár, de széles vállú és csípejű; orra vetekedik az olaszokéval, csak a szemei árulják el tengerszínűkkel, hogy északibb vidékek szülötte. A kiejtése különben egészen olaszos. Ott áll már régóta egy tömör oszlophoz dűlve, s nagy ezüstös kardjára támaszkodva, szemöldökéig lenyomott nyusztprémes csákóval, s csak azért nem tűnt fel eddig szokatlan viseletével, mert a fiumei kikötőben állandó az etnográfiai kiállítás. Vannak itten bosnyák bégek is, turbánban, kaftánban.

– Bizony rajta marad! – suttogják a közelállók.

– Kilenc forint először! – Uraim! Az egész Frangipáni vár! Kilenc forint másodszor! – Ki ad többet? – Senki többet? – Kilenc forint harmadszor!

A dob rápördült. A Frangipáni vár is el volt ütve.

– No uram, ön most hatalmas egy vásárt csinált – szólt hátrafordulva a vörös umbrélás olasz az idegenhez.

Az most előjött a szögletből s odafurakodott az asztalhoz.

Az árverező tiszt úr nagy nyugalommal töltögette be a rubrikákat.

– „Frangipáni vár, Porto Re mellett. Vételár 9 forint. Wiener Währung.”

A vevő kivette a vörös bagariabőr tárcát a mentéje zsebéből, s leszámlálta a kilenc darab vörös pajzsos bankót az asztalra.

– A vevő neve? – kérdezé gépies pontossággal az árverező tiszt. A megszólított egy kissé szétnézett a levegőbe, mintha most jutna csak eszébe, hogy a levegőben kódorgó nevek közül egyet el kellene fognia magának, s aztán ugyanazon az előbb hallatott mélabús szóval bediktálta:

– Babiagorai Riparievich Metell!

– Ejnye uram, önnek a neve sokkal hosszabb, mint a vételösszeg.

– Nem tehetek róla – mondá a vevő, s aztán szótagonként mondta tolla alá a hivatalnoknak a veszedelmes hosszúságú nevét. A körülállók a vállaikat vonogatták. – Senki sem hallotta ezt a nevet kimondani valaha. Semmi baj! Eggyel több idegen a dalmát parton, akit nem ismer senki.

Axamita leányasszony

– No uram, ön mondhatom, hogy nagyon jó vásárt csinált – monda az árverező tiszt, mikor a tollát az asztal lábához kiverte.

– Tudom – monda a vevő. – Jól ismerem a tárgyat.

– Jól ismeri a tárgyat? No, hát gratulálok hozzá.

A tersattói vár megvevője, a tábornok is kegyes volt megszólítani vevő kollégáját.

– Alászolgája, uram. Még most kezet szoríthatunk egymással.

Kezet szorítottak.

Az idegen hideg mosollyal felelt.

– Mert ha egyszer a váramat birtokomba vettem, akkor aztán nem nyújthatunk többé egymásnak kezet, ugyebár?

– Én legalább nem.

Az idegen meghajtá magát feszesen, s a számvevő tiszthez fordult.

– Lakik most valaki a Frangipáni várban?

– Óh igen, uram. Egy felügyelő mindig van ottan hagyva. S ugyanazt, ha akarja ön, meg is tarthatja ott. Jó lélekkel ajánlhatom.

– Hogy hívják?

– Axamita leányasszony.

– Leányasszony?

– Már hiszen majd meglátja uraságod, hogy miféle leányasszony!

– Köszönöm, uram.

Babiagorai Riparievich Metell nem vesztegetett több szót az árverezési helyen, hanem elindult legelőbb is valami szekeret keresni a városba.

Hát az nem olyan könnyű feladat.

A franciák minden úri lovat elvittek magukkal, mikor itthagyták az országot.

A morlák parasztnak a lova a szamár, a szamara meg az asszony. Akinek szamara van, az már nagy úr, de akinek asszonya van, az is úr. Hetivásár alkalmával a tersattói úton látja az ember, hogyan jönnek vándorolva a szénaboglyák Fiume felé. Eleinte azt képzeli az idegen, hogy azok a boglyák meg vannak babonázva, maguktól járnak; később aztán észreveszi, hogy alant a boglya fenekén két meztelen lábszár lépeget. Az egész boglya egy leánynak a hátára van felpockolva. Ez a jármű. Vásár után ugyanez a jármű viszi haza a vásárfiát: nyoszolya, láda, hordó, taposókád a menyasszony hátára felkötve; mellette ballag a vőlegénye, s a hosszúszárúból pipázik, s ha aztán meg talált izzadni (nem a leány, hanem a férfi), akkor leveti a dolmányát, s még azt is a menyasszonya hátára dobja.

Egyetlenegy kétlovas szekér volt az egész piacon. Két rossz dikhenc egy összevissza pántolt szekérrel, a lovak tele csengővel, a gazdájuk körültűzködve handzsárral, pisztollyal. Ez valami hajdani knéz ivadéka lehet, hogy még lovat is tart.

Metell odament hozzá, s üdvözlé a maga nyelvén.

– Mennyiért vinnél el engem meg a holmimat a szekereddel Fiuméból Porto Réig?

A szekeres leráncolta a tüske-borostás szemöldeit, s azt kérdezte:

– Hol van az a Fiume?

– Bomolj meg. Itt vagyunk benne a piac közepén.

– Ez itt Rijeka.

– No, hát legyen Rijeka. Mármost bizonyosan Porto Rét sem tudod, hogy hol van.

– Nem tudom.

– Hanem Kraljevicát tudod?

– Azt tudom.

– No, hát az egyre megy. Hát mennyiért vinnél el engemet Rijekából Kraljevicába?

– Egy zecchinóért.

A morlák még most is zecchinóban beszélt. Szeret visszaemlékezni a velencei gazdára, aki az országát elpusztította, szép erdejét kivágatta, aztán eladta a török szultánnak, abból építette a hajóhadát, hanem aztán hagyta a knézeket egymással veszekedni, nem bántotta a szabadságukat – ellenben gyűlöli a franciát meg a németet, aki utakat csinált az országon végig, s megfogdostatja a népszerű hősöket: azt mondja, hogy rablók. – Azért még a pénzét sem szereti. Zecchinóban beszél. Ellenben a falvak, városok neveit még olaszul sem tanulja meg: az marad a réginél.

Tehát egy zecchino – nem sok – s csakis úgy érthető, hogy a szekeres maga is Porto Rébe való, tehát egyenest hazamegy, s „most” nagy ritkaság a pénz.

– Megtoldom még borravalóval is – monda Metell –, hanem egész a Frangipáni várig kell engem szállítanod. Tudod hol van?

– Nem tudom.

– Dehogynem, ott van mindjárt a városon kívül, a tengerparthoz közel: az a négytornyú vár.

– Aha! A skriljevo spital!

– Ha neked úgy szebben hangzik, azt sem bánom. Mit fizetek odáig?

– Egy zsák zecchinót.

– Ne bolondozz, atyámfia.

– Én nem vagyok atyádfia. Bolond volt az öregapád. A skriljevo spitalig nem viszlek el, ha magad arannyá válsz is.

Azzal övébe dugta a pipáját, végighúzott az ostornyéllel a két lova hátán, s úgy elzakatolt onnan, hogy hátra sem nézett.

Metell úrnak más alkalmatosság után kellett nézni.

Tán a tenger felől könnyebben hozzájárulható lesz a megvett várkastély. Felkereste a kikötőt, s beszédbe ereszkedett az olasz hajósokkal. Azok meg túlságosan is nyájas emberek. Egyet hitt, s tízen ugrottak ki a szavára; ladik, csónak, dereglye készen állt a szolgálatára. Majd megsiketült, úgy ajánlkoztak a világ minden részét beutazni vele.

– Nekem egy tágas kutterre volna szükségem, négy evezővel.

Mind valamennyinek a járműve kész volt kutterré változni.

– Bútort akarok szállítania Frangipáni várhoz Porto Rébe.

Erre a tíz közül kilenc meghátrált: egynek sem volt ehhez alkalmas kuttere. Mind föltették a süvegeiket, s eloldalogtak onnan.

Csak egy vén, meggörbült hátú, ravasz képű olasz maradt meg az alkudozás terén.

– Óh, az én kutteremben elfér minden.

– Mit fizetek?

– Majd megegyezünk. Nem kérek én sokat.

– Tudod, hol van a Frangipáni vár?

– Óh, hogyne tudnám? Ott van a Castello Vecchio közelében, a Contrada Davarsi alla Chiesa mellett; nem messze a Punta delta Forterezzától, éppen a Rovina előtt; ott kell kikötni a Porticchióban, ahol nagyon mulatságos látni, mikor az asszonyok mossák a fehér ruhát a Perillón, ott a Valle di Drazsicában igen jó „preze” van a hajók számára, oda én igen szépen elszállítalak téged, uram, minden bagázsiástul.

A hajós hét nevet elmondott Metell úrnak; csak magát a Frangipáni várat nem ejtette ki azok között.

– Bútoraim vannak, amiket oda akarok szállítani.

– Óh, azok mind elférnek az én kutteremben. Hordtam én bútorokat a franciák számára Voloscába, Buccariba, Abbaziába. Óh, értek én ehhez nagyon.

– A tengerpartról azután majd fel lehet azokat hordatni emberekkel a várba.

– Egy ember felhordhat mindent, uram! Ohó! Minálunk nem szokás, hogy egy darab coltót két ember emelgessen. Un, duo. Fenn van a vállon!

Metell úrnak volt rá gondja, hogy felpénzt adasson magának a hajóssal. Az a szokás, nem megfordítva.

Azután visszament a városba a zsibárus-boltot fölkeresni, ahol bútorokat árultak.

A francia urak után maradt itt sok minden. A kanapéra nem lehetett ráülni, mint a lóra, hogy lovagoljon rajt az ember. Azt mind itthagyták veszendőbe.

Az olaszok kíváncsiak, kivált az ilyen kisvárosban, ahol minden ember szemmel tartja egymást, s mind valamennyien az ott őgyelgő idegent. Még el sem hagyta Metell úr a boltot, már elszárnyalt a híre, hogy a legfinomabb bútorokat vásárolta össze, még fortepianót is vett és valamennyi megkapható hangjegyeket hozzá; azután ami csak olvasni való regény volt a zsibárusnál, azt mind összevásárolta; de különösen a németeket válogatta; a franciákat félredobálta; a derék, vidám Boccacciót pedig éppen a fejéhez hajigálta a nagyon kínálgató boltos legénynek. Mindezekből olasz ésszel könnyen ki lehetett okoskodni, hogy a Frangipáni várban valami fiatal leány fog lakni, akinek még naiv világnézetei vannak. Ez több az elégnél, hogy érdeket költsön.

Metell úr délutánig készen volt a bevásárlással, felhordatott mindent a dereglyére, s éppen kedvező szele levén, megindult Porto Re felé.

A nyári alkonyat sokáig tart, még akkor elég világos volt, mikor a dereglye vitorláit behúzták, s aztán evezővel odavontatták a hajót a matrózok a Punta delta Forterezzához.

Útközben a görbe hajós megeredt nyelvű közlékenységgel sietett megismertetni Metell urat új szerzeményével. Jól ismeri ő azt, sokszor hordott oda francia urakat. A Punta delta Forterezza még hozzátartozik a várhoz. Ezt Metell úr még nem is tudta. Hogy ilyen jó vételt tett? Az ám! A várhoz van csatolva magas kőfallal az a tengerbe benyúló sziklanyelv, aminek a hegyén épült egy kis erősség, vámház és tán világító torony is a francia urak alatt. Az egész épület sárga téglából van, úgy világít a messzeségbőlk mintha egy darab arany volna. Most abban lakik a vár felügyelője: Axamita leányasszony. Onnan közelebb esik neki lejárni a tengerre halászni.

– Tehát halászmesterséget folytat a leányasszony? – kérdezé Metell úr.

– Az ám! Abból él. Aztán meg a maga hét krajcárjából.

– Kitől kapja azt a hét krajcárt?

– Hát kitől kapná? A császártól.

Metell úr kezdett magasabb fogalmakat táplálni Axamita leányasszony felől, akit ő mint fundus instructust vett meg a várral együtt kilenc forinton.

Amint a Perillónak nevezett félhold alakú kőpadnál kikötöttek, Metell úr azt parancsoló a hajósoknak, hogy a bútorokat szállítsák utána, majd ő az alatt előremegy Axamita leányasszonyt fölkeresni.

A hajós azt szerette volna megtudni, hogy meddig marad itt az uraság. Mikor megmondták neki, hogy holnap reggelig, akkor elkezdett szabadkozni, hogy ő nem maradhat, vissza kell térnie Fiumébe, inkább reggelre ismét visszajön az uraságért, most fizesse ki. Metell úr bírt annyi gyakorlati ésszel, hogy az ígért borravalót a bútoroknak a várba felszállításáért visszatartotta. Azt majd ottan kapják meg.

A parttól sziklába vágott lépcsők vezettek föl a Punta delta Forterezza sárga épületéig, aminek egyetlen vasajtó vezetett a belsejébe. Az az ajtó azonban bízvást lehetett volna fából is, mert be sem volt téve, s a kilincsére felfutott folyondár azt árulta el, hogy nem is szokott az betéve lenni soha.

Metell úr a vasajtón át egy tornácba jutott, aminek nyitott folyosója a tengerre nézett. Ennek a boltíve alatt szokott valamikor a vártán álló őr alá s fel járkálni, mutatják a kikoptatott téglák a padlaton. Most már nem jár ott senki, mutatja a téglák közeiből felburjánzott vad zsálya.

Innen is egy nyitott ajtón át lehetett belépni a belső szobába. Ablak is volt azon; de üveg nélkül.

Abban a szobában sem volt senki.

Egy nehézkes lágyfa asztal volt a közepén, azon egy dohányvágó deszka, kardpengéből készült aprítóval; az ablakkal átellenben egy hárságy, leterítve egy viseltes durva katonaköpenyeggel. Egy falba vert szegen függött egy medvebőrös gránátos-süveg, s az ágylábhoz volt támasztva egy nagy szuronyos mangaléta, ráakasztva a tölténytartó.

Mindezek a tárgyak azt az elővéleményt költötték Metell úrnál, hogy Axamita leányasszony nem lehet valami nagy ellenszenvvel az egyenruhaviselők iránt. – Minden szétnézegetése dacára sem fedezett fel semmit, ami női toilette-hez tartozó tárgy volna, még csak egy tükröt sem. Egy nagyon kicsiny kis Mária-kép bronzkeretben függött az ágy fölött, s ugyanazon a szegen egy erősen megkopott olvasó ezüstfeszülettel. Ez meglehet, hogy már női tulajdon.

Talán a szobából nyíló konyhácska többet mutat?

Ott látott Metell úr egy kis tűzhelyt, amin még pislogott a parázs. Egy pár mázatlan fazék volt a tűzhelyen. Az egyikben tengeri só volt, a másikban olaj. Egy hosszú zsineg volt keresztülhúzva a gerendákon, ezen lógtak mindenféle szárított halak. A konyhaablakban volt még látható egy bádog-casserol, amilyenben a katonák szoktak főzni, annak az oldala lukas volt. Hanem a tartalma azért nem csurgott ki belőle. Tele volt az rakva az elmúlt két évtized valamennyi korszakának és nemzetének aprópénzeivel, rézzel és ezüsttel, ahogy azokat egy takarékos katona a zsoldjából félrerakosgatta. Katona és takarékos!

Metell úr mosolygott és bámult.

Ezt a sok éven szerzett kincset, azzal a sok füstön szárított hallal együtt ugyan ellophatná innen akárki. Nem őrzik, még az ajtók is mind tárva-nyitva.

De hát hol van az, aki itt lakik?

Metell úr elkezdte fennhangon hívni nevénél a keresettet.

– Axamita leányasszony!

Semmi nesz sem támadt a kiabálására.

Utoljára megsejtett egy csapóajtót a tűzhely mellett, aminő a dalmata házaknál szokott lenni. Azt felemelte a vaskarikánál fogva, s az alatt talált egy hágcsót, ami az épületből levezetett. Lemászott rajta. Az épület mögött azon a hosszú, keskeny sziklanyelven volt egy kis kert. A jó televényföldet megvédték a magas falak, hogy a bóra el ne hordja, s e falak oltalma alatt fügefa, olajfa díszlett, szótővenyige futott fel a párkányzatba kapaszkodva, tele hosszú fürtökkel. Az út rozmarinnal volt szegélyezve. Egy szögletbe megkötve mekegett egy kecske, annak a bizonyságául, hogy itt nem ő a kertész. A rozmarinbokrok mögött végre egy emberi alakot látott meg Metell úr, aki azzal volt elfoglalva, hogy valami ismeretlen növénybokor körül magas kupacokba töltögette fel a földet hosszú nyelű kapájával. – Azt az akkoriban még idegen növényt ma úgy hívják, hogy „burgonya”.

Magas, csaknem öles alak volt az, széles vállakkal és erős csontokkal. Öltözete a császári gránátosok egyenruhája: a fehér frakk, sárga hajtókával, kék magyar nadrág, fűzött bakanccsal, fején a felhajtható úgynevezett holcmücli. Az egyenruha mellére van varrva a nagy tenyérnyi bronz vitézségi érem, amiket a napóleon-legyőző sereg veteránjai kaptak, meg egy kisebb arany érdemkereszt; a hajtókán levő három csillag jelzi, hogy a vitéz hadi őrmesteri ranggal kvietált.

Arca a katonás alaknak napbarnította bronzszínű, kemény, merev szögletekké redősült vonásokkal, sűrű szemöldei elszántan villogó fekete szemeket árnyékoznak be, se bajuszt, se szakállt nem visel, hanem ahelyett egypár kardvágás forradáshelyét az arcán, megvetően lefelé vonuló száját még jobban lehúzza a kurta szárú pipa.

– Hej, vitéz őrmester! Jó napot! – üdvözli őt a látogató úr.

Erre a katona abbahagyja a kapálást, s kezét süvegéhez emelve tiszteleg; s azután mind a két kezével a kapanyelére támaszkodva, azt kérdi, mit tetszik.

– Bocsásson meg, hogy szorgalmatos munkájában háborítom.

– Mit keres itt az úr?

– Engedje meg, hogy legelébb is megmondjam, hogy ki vagyok. Én mai nap ezt a várat minden hozzá való fekvőségekkel együtt megvettem. Tehát én vagyok a vár ura mától fogva.

– Ahogy vesszük – felelt a katona.

– De nem „ahogy vesszük”; mert én azt rögtön birtokomba is akarom venni. Azt mondják, hogy az ingatlanok mellé még valami ingóság is van átveendő: valami házfelügyelőnő vagy micsoda.

– Úgy van.

– Akit Axamita leányasszonynak hívnak.

– Úgy hívják.

– No, hát én azt az Axamita leányasszonyt keresem.

– Akkor nagy szerencséje van az úrnak a keresésben, mert az Axamita leányasszony itt van. Én vagyok az.

– Pardon! Én azt hittem, hogy egy vitéz strázsamesterhez van szerencsém.

– Hát az vagyok. Strázsamester Axamita leányasszony a Kronprinc Ferdinand gránátos zászlóalj első kompániájából, ez idő szerint obsittal kegyelmesen fellábozva. Hát mi különös van ezen, hogy az ember ezért a bajuszával az égbe bámuljon?

– Most már emlékezem – monda az uraság. – Hogyne emlékezném, hányszor olvastam az újságokban…!

– … Meg a hadi bulletinekben, uram.

– És a hadi bulletinekben, a vitéz dalmata amazon hőstetteit. Érdemrendet is kapott.

– Kettőt: egyet Austerlitznél, másikat Wagramnál. Tisztté is lehettem volna, ha írni, olvasni tudnék – jól. Bejártam Moszkvát, Nápolyt, Párizst – gyalog, puskával a vállamon. Most pedig kapok a császártól hét krajcár lénungot naponként, és holtig való lakást a Frangipáni várban, akárki veszi meg. Együtt járok vele. Ha baj az úrnak, nem tehetek róla.

– Ellenkezőleg, strázsamester Axamita.

– Tegye hozzá „leányasszony”. Leány vagyok, az is maradok.

– Strázsamester Axamita leányasszony! Én nemcsak hogy nem sajnálom kendtől a váramban lakást, sőt inkább még én is teszek a lénungjához naponként másik hét karjcárt, s nagyon örülők rajta, hogy kenddel összeköttetésbe jöhettem.

– Itt akar az úr lakni?

– Magam nem. Hanem valakit akarok idehozni, aki itten marad, mindaddig, míg egyszer ismét olyan idők jönnek, hogy elhagyhassa a várat.

– Nekem tudnom kell, hogy ki az. Mert ha csempész, bojnyik, összeesküvő akarja itt felütni a tanyáját, engemet az én császáromnak adott esküm, azután meg a Dienstreglement kötelez, hogy azt a Platzkommandónak azonnal feljelentsem.

– Legyen kend megnyugodva; se csempész, se rabló, se összeesküvő nem szándékozik itt megtelepedni.

– Azonkívül azt is megmondom, hogy semmiféle boszorkánymesternek, prikulicsnak, hamispénz-verőnek, méregkeverőnek itt helyet nem adok. Igazhitű vagyok, meg nem rontom a vallásomat. Ördögnek nem szolgálok.

– Akit kend szolgálni fog, az nem férfi, hanem leány.

Axamita a holcmüclijére ütött a tenyerével.

– Ohó, uram! Ez veszedelmes dolog. Leány? Mennyi idős?

– Tizennyolc éves.

– Tizennyolc? Aztán szép?

– Igen szép.

– Ahhoz meg éppen nagyon rossz hely a Frangipáni vár. Átkozott vár ez, uram! – Axamita a pipája csutoráját a zápfogára szorítva dörmögé oda Metell fülébe: – Ebben a várban nem szabad csókolódni.

– Azt is tudom. Minden ember tudja, hát előttem sem lehet titok. A Frangipáni várban nem szabad egy férfinak megcsókolni egy nőt. Az a leány nekem testvérem.

– Az már más.

– Azonkívül is én csak minden évben egyszer, legfeljebb kétszer jövök ide azért, hogy megmondjam neki, mi történt azalatt a világban. Senki őhozzá más ide nem jön.

– De már arról bizonyos vagyok, uram.

– Azért mondom, hogy énrám nézve igen nagy nyereség az, hogy kendet is itt tarthatom. Így a szegény húgom mellett lesz egy nőszemély, aki szolgál neki, akivel elbeszélget; s ugyanazzal egy személyben egy vitéz, bátor katona, aki őt megvédelmezi.

– Bizonnyal az leszek, uram; erre már kezemet adom.

S e szónál Axamita őrmester leányasszony odanyújtó a tenyerét Metell úrnak, aminél izmosabb, kérgesebb tenyere sohasem volt gránátos őrmesternek. Metell úr megígérte neki, hogy még egy bála dohánnyal is megjavítja a bérét, ha jól viseli magát.

– S mármost menjünk fel a várba, nézzünk körűi, melyik része volna a legalkalmasabb lakóhelynek. Az egész várat nem akarom bebútorozni; elég lesz, ha három szobát lakhatóvá teszünk.

– Majd én egyenesen rávezetem az urat arra a három szobára, a többinek aztán hagyjunk békét.

Axamita bement az őrházba, előhozta a nehéz kulcscsomagot meg egy bedrótozott lámpást, amiben már égett a gyertya; s kardja is az oldalára volt kötve.

– Majd én elöl megyek.

Frangipáni vára

A Puntától kezdve fel a várig erős, magas kőfal vonul fel, mely tágas tért foglal körül. A tért mindenütt aszúfű fedi, rozsdás fák törzsei meredeznek fel itt, amott, levél nélkül; egy-egy kék vagy sárga gyümölcs az ágon mutatja, hogy az fügefa volna. A leveleit elhordta a bóra; magát is elvinné, ha jól meg nem kapaszkodnék a földben.

A kőkerítésnek kifelé két erős vasrács kapuja van: az egyik a kikötő felé nyílik, a másika Valle drio Porto Re országútjára vezet. „Nyílik”, „vezet” csak szójárás; be van az rozsdásodva mind a kettő, s keresztül-kasul nőtt rajta a nagy vörös bogyójú boróka: a dalmata partok otthonos bozótja.

Maga a vár tömör, négyszögű épület, mind a négy szögletén egy-egy termetes gömbölyű toronnyal. A négy szárny mindegyikén hét magas ablak van, földszint és emeleten; csak a tornyok kétemeletesek, hat ablak van egymás fölött, minden ablakon erős vasrostélyok.

Kívülről rideg, visszariasztó a várkastély alakja, inkább romnak néz ki, minthogy az alacsony tetőzet nem látszik ki a magas homlok-párkányfaltól.

Mikor azonban a kapuja feltárul, gyönyörű építészeti perspektíva lepi meg a belépőt: a vár mind a négy szárnyát földszint úgy, mint az emeleten, széles folyosók futják körül, amiket tág ívre hajló boltozatok emelnek; a földszinti boltozatok oszlopai tömörek, négyszögletűek, rusztikus fejezettel és talapzattal, az emeleteké karcsú pseudojoniai márványpilléreken nyugszanak; e sok boltozat és oszlop szabályos és mégis változékony tárlata, mindenféle árnyékaival és tört fényeivel, megragadó képet mutat.

A széles, négyszögű kőlapokkal kirakott udvar közepén áll a márványból faragott kút medencéje; rajta a kettős címerpajzs egy márki-koronával összefoglalva; az egyiken a kenyeret dagasztó oroszlán (Frangipáni), a másikon a szárnyas torony (Zrínyi).

Axamita körülhordozta az új gazdát a folyosókon: a szobákba nincs mért betekinteni; azután levezette a pincébe: azt már inkább érdemes végignézni, mert annak sok rekesztéke van. Az egyikből egy tágas csepegőkőbarlang nyílik, amit hajdan mulatóhelynek is használtak; hő nyárban ott megfagy a víz.

A tágas korridorokról vezetnek fel széles kőlépcsők a földszinti folyosókra, s azokból az egyes tornyokba.

Mindegyik toronyból új meg új elragadó panoráma nyílik meg a néző előtt.

A buccari öböl felé fordult torony ablakából végiglátni az egész kikötőn, a hegyoldalba felemelkedő városon, vörös tetejű házaival, a regényes omladványon a város fölött; – a Porto Re felé tekintő toronyból a kertekkel, szőlőkkel körülvett városka tűnik fel, a komor Zrínyi várral – az északi torony a kietlen Karszt fehér sziklaoldalára bámul, amin egyedüli épület a kálvária, s egyedüli emberlakta hely – a temető.

Legelragadóbb a kilátás a déli toronyból; innen egész a fiumei öbölbe belátni, háttérben a Monte Maggioréval, Cherso és Veglia szigeteivel, távol tengerről jövő vitorlás hajóival. Ott még a hegyoldalakat őserdők sötétzöldje borítja.

Metell úr mind a négy tornyot sorba járta. Három szoba egymás fölött, rovátkos boltozatokkal, képezi e tornyok belsejét. A három első torony mindegyikének a szobáiban a falak tele vannak firkálva nevekkel, tréfás és méla mondatokkal, francia és olasz nyelven; közbe-közbe egy-egy torzkép. A negyedik torony szobáinak falai nincsenek befirkálva; hanem valami kezdetleges szobafestészetnek a nyomait mutatják. Ez a torony abban is különbözik a többitől, hogy az ajtók küszöbei fekete márványból vannak, s felül a párkány copfján egy-egy durván faragott férfifő mered ki.

– Én ennek a toronynak a három szobáját választom a húgom számára lakásul – monda az új vártulajdonos.

– Akkor bizonyára az egyedüli lakható helyet találta ki az úr a várában, amibe rögtön beköltözhetni – monda Axamita őrmester leányasszony.

– Örülök rajta, ha a véleményeink mindjárt a kezdetnél így összetalálkoznak. Hordassuk fel a bútorokat és egyéb csomagokat rögtön a hajósokkal. Élelmiszerek pincéjének, azt hiszem, legjobb lesz a cseppkőbarlangot használni; mert az folyvást maga újítja meg magát.

– Ezt is jól gondolta ki az úr. No, hát menjünk a bútorokért, amíg világos van.

(Vajon mi jót találhatott Metell abban, hogy ennek az épületnek egy osztálya megújítja magát? Saját tehetségéből, a régi stukkatur-réteg lecsepeg, s új pádimentumréteg kövesül belőle.)

– Még valamit akarok az úrnak megmutatni – monda Axamita, kinek ez egész séta alatt ki nem szakadt a pipa a szájából, egyre fújta a füstöt a kegyetlen komisz dohányból, amit a katonák számára árulnak.

A földszinti folyosóról nyílt egy kis alacsony vasajtó a szabadba. Mikor azon kiléptek, Metell urat meglepte a váratlanul talált kincshalmaz.

Igazán kincs volt: egy kis kertecske, tele délszaki növénnyel. Az egész kert nem nagyobb hosszában húsz, széltében hat lépésnél. Azt is csak úgy lehetett a pusztító természettől eldacolni, hogy roppant sziklákból kétöles falat raktak körüle, amin a hegyekről alá rohanó északi szél dühe megtörik; csupán a tenger felé van egy kis rés törve a falon, ahonnan meredek sziklamélységbe látni alá. A kert el van hanyagolva; látszik, hogy rég nem laktak itt oly emberek, akik virágokban gyönyörködnek; hanem egy terebélyes nagy rozmarinbokor mégis fel van kötözve egy a fal mellől kihajló vén olajfához, úgyhogy az ott természetes lugast képez, s az alá van támasztva egy nagy laposkő ülőhelynek.

– Ez az olajfa ér legtöbbet az egész háznál – monda Metell.

– Meghiszem azt – erősíté Axamita. – Az egész esztendőre való olaj kikerül róla a házhoz. Még most is van a tavalyiból.

Azzal félretolta a nagy lapos követ, s felfedezte az alatta levő gömbölyű medencét, ami csak úgy egyszerűen a sziklába volt vájva; a morlákoknak ilyen az olajtartó edényük.

– Megkóstolhatja az úr: még most is édes és friss.

Metell úr azt is megtette. Pedig nem azért becsülte olyan nagyra azt a szép ezüstlevelű fát ott a sziklaoldalban.

– Hanem erről a fáról senkinek se szóljon az úr-figyelmezteté őt Axamita –; mert ha megtudják azok az urak odalenn, hogy itt még egy olajfa is van; arra külön fognak licitációt tartani.

Metell úr elnevette magát.

– Én pedig ezt nem azért mondtam, hogy nevessen rajta az úr. Ezen a vidéken az a szokás, hogy ha egy darab földet eladnak, s annak valamelyik szegletében van egy olajfa vagy egy gesztenyefa, azt nem adják el együtt a földdel: az a régi gazdánál marad; abból az egy fából egy egész família megél; azt beírják külön nagy könyvbe, s mikor egy olyan fát dobra ütnek, ellicitálnak, akkor lenne ott az úr, majd meglátná, hogy tudnak itt egymásra ígérni az emberek: száz forintjával! Föl, ezerig; két ezerig. A vén olajfa, marónifa: kincs! Ha kikottyantja az úr, hogy az olajfa itt van, elütik a kezéről; mert az olasz idegennek fát meg nem enged venni; s akkor aztán tűrnie kell, hogy a vevő keresztüljár a várán az olajfájához.

– El fogom titkolni a jókedvemet.

Ideje volt lemenni a tengerparthoz; mert a nap már régen leáldozott, s csak a hosszú nyári alkony tartotta még a világosságot, az ég narancssárga volt, alján rézvörös gőzkörbe hanyatló, ami az acélkék tenger színével oly vakító ellentétet mutatott; közelgett az éj, s Metell úrra még jó darab munka várt.

Amint a kikötőhöz leértek, a hajómester eléjük jött, s elkezdte feltartóztathatatlan ékesszólással magyarázni, hogy az alkonyattal együtt milyen kedvezőre fordult a szél, ők most könnyen visszavitorlázhatnak Buccariba. A tonnaráról jelenték, hogy roppant mennyiségű tinhal futott be a halkelepcébe; azt dolog lesz felszállítani a fiumei halpiacra. Azért szeretnék, ha az úr megengedné, hogy a holmit kirakják a partra. Majd reggel aztán visszajönnek mindent felhordani a várba. Akkor őt is visszaszállítják Fiuméba. A mostani fuvart azonban óhajtaná a markában látni.

Metell úr nem talált semmi különöst a kívánságban: kifizette a hajómestert. Percek múlva ki volt rakva mindenféle cókmókja a partra. A hajósok eloldták a láncot, kifeszítették a vitorlát, s a síktenger hullámfodrain tovasikamolva integettek vissza Metell úrnak: „a rivederci”!

– Ezek a birbonék most az urat gyöngén bolonddá tartották – monda Axamita; az ideig bele nem ártva magát az urak dolgába.

– Nem engem.

– Azok csakhogy a pénzüket megkaphatták az idejövetelért, nem fognak holnap reggel idejönni, hogy az urat visszavigyék Fiuméba.

– Azt előre tudtam.

– Pedig Porto Rében sem fog az úr senkit kapni, aki a szekerére fölvegye, vagy a szamarát odaadja, hogyha innen a vár felől látja az urat jönni.

– Attól sem ijedek meg! Mire való a két jó láb? Nincs Fiume olyan messze Porto Rétól, mint Moszkva Párizstól.

– Az már igaz.

– Arra is el voltam készülve, hogy ezt a bútorfélét innen a parttól a várig majd felhordjuk szépen mi ketten magunk.

– Nem, uram, mi ketten nem.

– Hogyan? Kend nem segítene nekem?

– Majd felhordom én magam.

– De ezek nehezek. Egy fortepiano is van itt.

– Fortepiano! – szólt megvetőleg Axamita. – Hát mikor Wagramnál egy ágyúnk megrekedt a sárban, s nem bírták kivontatni… eh, mit papolok én régi dolgokról? Gyere fortepiano!

Azzal a nehéz hangszekrényt alávetett karral felnyalábolva, felállítá egyenesen a vékonyabb végére, a vastagabb részét átkötötte hevederrel, azzal a hátát nekivetette, a hevedert a két hóna alá ölté, s azzal a zongorát a hátára döntve, megindult vele egyes-egyedül, fel a hegytetőnek: még a lába sem ingadozott. Hozzászoktatták már az ilyen cipeléshez Axamita őrmestert még leányasszony korában, amikor még talán vőlegénye is volt, s annak a ládáját, nyoszolyáját cipelte így a hátán Fiumétól Porto Réig.