MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Szécsényi András

Csereláger

Magyar zsidó deportáltak
Bergen-Belsenben és azon túl
(1944–1945)

részlet

COPYRIGHT © SZÉCSÉNYI ANDRÁS, 2025

COPYRIGHT © JAFFA KIADÓ, 2025

MINDEN JOG FENNTARTVA!

BORÍTÓKÉP: A BERGEN-BELSENI KONCENTRÁCIÓS TÁBOR 11-ES BARAKKJA. IRSAI ISTVÁN GRAFIKUS, EGYKORI FOGOLY RAJZA, 1944. CZITROM GÁBOR ARCHÍVUMÁBÓL, KŐRÖSI ZSUZSANNA JÓVOLTÁBÓL.

© HUNGART, 2025

A KUTATÓMUNKA ÉS A KÖTET MEGÍRÁSÁNAK FELTÉTELEIT AZ ÁLLAMBIZTONSÁGI SZOLGÁLATOK TÖRTÉNETI LEVÉLTÁRA BIZTOSÍTOTTA.

A KÖTET MEGJELENÉSÉT A NEMZETI KULTURÁLIS ALAP TÁMOGATTA.

BORÍTÓTERV TILLAI TAMÁS

FELELŐS SZERKESZTŐ HESSKY ESZTER

FELELŐS KIADÓ RADOS RICHÁRD

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978 963 687 192 5

ISSN 2559 9666

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

TARTALOM

Előszó

Bevezetés

Bergen-Belsen a német lágerrendszerben

Az SS lágerrendszere és ismérvei

Cserezsidók és sikeres brit–német csereakciók Bergen-Belsen létrehozása előtt (1941–1943)

Döntés a cseretáborról, megvalósulatlan cserék

Cseretábor és koncentrációs tábor

Tér és környezet

A cseretábor felállítása és a beérkező transzportok (1943–1944. július)

A cseretáborból induló sikeres csereakciók

A csere- és koncentrációs tábor szerkezete

Táborszervezet és őrség

Utak, utasok, utazás Bergen-Belsenbe

Kasztner-csoport: az első magyar cserezsidók

Az alföldi zsidók csoportja

Auschwitzi csoportok

Budapesti transzportok utasai

Az utazás tapasztalata és emlékezete

Hová visznek minket?

Utazások és érkezések

A tábor mindennapjai

Rend és működés

Helyek és érzetek

Mindennapok a barakkban

Írott vagy rajzolt alkotások

Információáramlás és pletykák

Erőszak

Nemi szerepek és gyerekek

Végjáték és újrakezdés Bergen-Belsenben

Tífusztábor

Bergen-Belsen evakuálása

A felszabadulás élménye és a bergeni hontalantábor

Várva várt távozás a „félszabadság” tereibe

Hillersleben, a felszabadult zsidók városa

„Valami irtózatosan nagy gettó, amibe kerültünk” – a terezíni hontalantábor

Vöröskeresztes mentőakció Svédországba

Utószó

Rövidítések

Kiadott források és szakirodalom

Jegyzetek

ELŐSZÓ

Ez a könyv azokról a Magyarországról elhurcolt zsidókról szól, akik a mai Németország északkeleti részén elhelyezkedő bergen-belseni koncentrációs táborba kerültek a második világháború vérzivatarárának utolsó két évében.

Az a kifejezés, hogy „kerültek”, meglehetősen eufemisztikus és torzító kifejezés, és így, magyarázat nélkül természetesen nem is fedi a valóságot. A korabeli Magyar Királyság és a megszálló náci Németország politikai vezetésének akaratából, a magyar állam központi, helyhatósági és közigazgatási szerveinek együttműködésében erőszakkal az SS lágerrendszerének egyikébe deportált emberekről van szó. A kötet szereplői olyan magyar állampolgárok – nők, férfiak és gyerekek –, akiket az 1944-ben érvényben lévő antiszemita törvények és rendeletek okán, „faji okokból” különböztettek meg polgártársaiktól, és kerültek különféle útvonalakon és időpontokban egy addig lényegében senki által nem ismert náci koncentrációs táborba. Kik voltak ők? Hova kerültek, és miért? Mit csináltak ott, és hogyan próbáltak életben maradni? Mi lett a túlélők sorsa?

Könyvem ezekre a kérdésekre keresi a választ. Mivel a történetíró aligha lehet témájától független, érdemes felfednem saját viszonyulásomat a bergen-belseni zsidókhoz. Egy évtizede, múzeumi szakemberként, egy túlélő gyermekének jóvoltából és bizalmából került a kezembe az a hagyaték, amelynek feldolgozása során hamarosan kiderült, hogy egyebek mellett Székely Magdának a leveleit tartalmazza, amelyeket édesapjának, Székely Károlynak, a bergen-belseni Ungarnlager egyik barakkparancsnokának írt a lágerben. Amit olvastam, nagyon megrázott, egyszersmind kíváncsivá tett. Jóllehet akkoriban már sok éve foglalkoztam a magyar holokauszt különféle aspektusaival, egyszerűen nem értettem, hogy volt lehetséges egy német koncentrációs táborban a folyok közti, intim tartalmú levelezés, amint arról sem volt fogalmam akkor, mi az az Ungarnlager, és kik voltak a lakói. Azóta hosszú idő telt el, de a téma nem eresztett: egyre-másra ástam bele magam a személyes emlékek sorába közgyűjtemények mélyén, privát archívumokban, a laptopom előtt, avagy interjúk során. Sok, időben töredezett kutatás után mára már valamit sejtek arról, hogy mi történt 1944–1945 során a magyar zsidókkal ebben a különleges koncentrációs táborban.

Témaválasztásom tehát igen személyes jellegű eredőkből fakadt, és éppen ez a körülmény ad magyarázatot is arra, hogy a már említett kérdésekre milyen forrásokból kívánok válaszokat találni. Az általam használt anyagok fő csoportjai a naplók, visszaemlékezések, oral history interjúk. Vagyis olyan egykorú, netán később létrehozott úgynevezett egodokumentumok, amelyek könyvem cselekvő vagy elszenvedő alanyai által keletkeztek. Jelentős részük nem publikált, világszerte szétszórt magánhagyatékokban vagy közgyűjteményekben lelhető fel. Az elhurcolt zsidók ugyanis – akár áldozatok, akár túlélők voltak – sokféle emléket alkottak, amelyek összegyűjtése és faggatása a történetük személyes jellegű elbeszélésére alkalmas. Jelen könyv javát ilyen személyes elbeszélések különféle narratívába rendezése adja. Ez a történet általam keletkezik, tehát ugyanolyan szubjektív, mint a források, amelyek alapján megírtam. Ilyen módon a bergen-belseni zsidók történetének nem az összefoglalójára vállalkoztam. Csupán egy lehetséges történetet mondok el, keresgélve, válogatva, értelmezve a több tízezer oldalnyi hangzó és képi anyagot és a témát érintő gazdag szakirodalmat, amelyet megismertem, és amelynek egy kis részét konkrétan is idézni fogom. Lehetséges, hogy jövőre mást emelnék ki, mást írnék meg, ha akkor írnám. Ami azonban biztos, hogy ez a könyv leginkább egyéni történetekről szól, és az embert körülvevő terekre fókuszál. A hatalmi szervek és az úgynevezett elkövetői csoport csupán annyiban érdekelt a könyv megírása során, amennyiben a keretrendszer, a kontextus szempontjából fontos.

A mondottakból is következik, hogy munkámnak nem célja, hogy a lágerbe hurcolt magyar zsidókról alkotott jelenlegi tudásunk minden részletére kitérjen. Erre a szaktanulmányok valók, amelyekben egy-egy részkérdést mások mellett magam is aprólékosan megvilágítottam vagy kifejtettem, többek között olyasmiket is, amikre ezúttal nem térek ki. Ha a tisztelt olvasó érdeklődik, úgy a kötet végi szakirodalmi jegyzék bőséges kapaszkodóul szolgálhat a további tájékozódáshoz.

A könyv témájául szolgáló kutatást, valamint a történeti források feltárását Huhák Heléna történésszel kezdtem meg, és hosszú időn keresztül együtt gondolkodtunk és dolgoztunk a táborba elhurcolt magyar zsidók históriájának és emlékezetének feltárásán. Az ő tudományos eredményei nélkül sehová sem jutottam volna el, amint önzetlen segítségére és támogatására is mindvégig számíthattam. Köszönöm továbbá a bergen-belseni koncentrációs tábor túlélőinek, hogy az elmúlt években életinterjú keretében elmesélték – több ízben hosszú évtizedek óta elzárt – tábortörténeteiket. Közülük többen már nincsenek közöttünk, ketten azonban szerencsére igen. Misur Zsuzsinak és Angyal Áginak, a láger gyerektúlélőinek mondataiért és szerető emberi támogatásáért örökre hálás leszek.

A kötet elkészültét munkahelyem, az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára nyugodt szakmai légköre segítette. Kiemelten köszönöm Papp István tudományos főosztályvezető szakmai és baráti támogatását. Hálás vagyok továbbá, hogy Katja Seyboldhoz, Bernd Horstmannhoz, Klaus Tätzlerhez, Kobi Kabalekhez, Pető Andreához, Kádár Gáborhoz, Gyáni Gáborhoz, Csapody Tamáshoz, Stephanie Billibhez és Klacsmann Borihoz, valamint a hillerslebeni Keweloh família helytörténész tagjaihoz mindig fordulhattam tanácsért, információért, segítségért. Munkámat az elmúlt évek során több kutatói ösztöndíj biztosította annak érdekében, hogy Magyarországon, Németországban, Angliában, Hollandiában és az Amerikai Egyesült Államokban anyagot gyűjtsek, vagy írjak. Ezúton is köszönöm az MTA Bolyai János Kutatási Ösztöndíj, az EHRI Conny Kristel Research Fellowship (London–Amszterdam), a J&O Winter Fund (New York), a Marion Dönhoff Stiftung (Hamburg) és a Politikatörténeti Alapítvány kutatási ösztöndíjának, valamint a Milton Friedman Egyetem Magyar Zsidó Történeti Intézetének anyagi támogatását.

BEVEZETÉS

A náci lágervilág egy részét a nyugati hatalmak, másik részét a szovjet Vörös Hadsereg szabadította fel 1945 április közepe és május első fele között, és ez a körülmény meghatározta nemcsak az emlékezést, de a kutatási irányokat és lehetőségeket is. A nyugati médiában a háború utáni évtizedekben elsősorban a nyugati szövetséges erők által felszabadított koncentrációs táborokról esett szó (Dachau, Buchenwald, Mauthausen és Bergen-Belsen). A brit–amerikai katonai erők parancsnokai felsőbb utasításra 1945/1946-ban tudatosan árasztották el a közvéleményt a barbár nácizmus szörnyű képsoraival és filmkockáival, annak érdekében, hogy utólag is legitimálják a Németország elleni véres háborút.1 Ehhez képest Auschwitz és egyéb, a Szovjetunió által felszabadított keleti megsemmisítőtáborok háttérbe szorultak. Ezeket a jobbára Kelet-Európában működtetett megsemmisítőtáborokat nem lehetett legitimációs célra használni, de közrejátszott az is, hogy Auschwitzot és más halálgyárakat Nyugaton sokáig egyszerűen szovjet propagandának minősítették.2 A hidegháború bekövetkeztével a történeti elbeszélésekben – mind a kapitalista világban, mind a szocialista blokk országaiban – a náci lágerek emlékezete és történeti feltárása háttérbe szorult. Amennyiben írtak róluk, a nyugati történetírásban az említett tendencia tovább erősödött: meglehetősen egysíkú érdeklődést mutatott a soá kelet-európai történései iránt. A legitimációs befolyásoló tényező fordítva jelentkezett a Szovjetunió uralta Kelet-Európa történetírásában. Az antifasiszta emlékezeti keret jegyében a Vörös Hadsereg kiemelkedő szerepéről kellett írni, ezért a marxista történetírás – az SS lágerrendszerének vonatkozásában – mindenekelőtt és szinte kizárólag Auschwitzot helyezte fókuszba. A zsidóság áldozati szerepét meglehetősen elkenték, a nyugati táborokba elhurcolt milliók szenvedését lényegében negligálták. A szovjet befolyás alatti államokban az NSZK és Ausztria területén létezett egykori koncentrációs táborok az egyébként is kevés számú kutató számára amúgy is szinte megközelíthetetlenek voltak.3

Ezen az egysíkú képleten az 1961-es Eichmann-per fordított nagyot, amikor a széles közvélemény előtt világossá vált, hogy a náci bűnök transznacionális keretek között mentek végbe, így ilyen kontextusban érthetők csak meg. Auschwitz – mint a náci bűncselekmények epicentruma – fókuszba kerülése a szocialista tömb után immár a nyugati világban is, ugyancsak a per egyik melléktermékének tekinthető. Az Eichmann-per a holokauszt emlékezetében és a genocídium tudományos vizsgálatának kialakulásában is megkerülhetetlenül fontos mérföldkő.

A nemzetközi (nyugati) holokausztkutatás ennek ellenére csak az 1980-as évek végén kezdte „felfedezni” a koncentrációs táborokat, az úgynevezett német történészvita egyik melléktermékeként. A koncentrációs táborok iránti érdeklődésben ugyanakkor Auschwitz továbbra is domináns maradt. Az Auschwitz-centrikus táborkutatás megtörésében a 90-es évek második felétől több folyamat nagyjából egyidejű jelenléte játszott szerepet. Egyrészt a Szovjetunió összeomlása és a volt szocialista országok szabad légkörében lehetővé váló, a holokauszt egészét érintő vizsgálati pluralitás, és az ezzel együtt járó nyugati tudományos kutatási lehetőségek megjelenése a kelet-európai történészek számára is. Másrészt a 90-es években Németország-szerte sorra alakultak a táborok helyén létesített kutató- és emlékhelyek (úgynevezett Gedenkstätték), amelyek lassan ráirányították a figyelmet a koncentrációs táborok világára és az ottani áldozati csoportok transznacionális voltára. Ezekben az intézményekben egyszersmind lassanként megindult a táborok történeti forrásainak gyűjtése, rendszerezése és kutathatóvá tétele, más szavakkal a közgyűjteménnyé válás. A 90-es évek óta zajló életinterjú-projektek (USC Shoah; Fortunoff – Yale University) következményei voltak a soá személyes emlékezte iránti érdeklődésnek, egyszersmind motorjai is a kutatásoknak. Mindezt kiegészítik az utóbbi két évtized gyors ütemű változásai is: a 2000-es években megnyílt a Nemzetközi Vöröskereszt Levéltára (ITS Arolsen Archives, Bad Arolsen, Németország), amely több tízezer oldalnyi fogolydokumentációt tett elérhetővé a kutatás számára, immár digitális formában is.

A koncentrációs táborok kutatását nagyban segíti az elmúlt két évtizedben a levéltári anyagok világszerte tapasztalható digitalizációja, amely jóval könnyebb hozzáférést biztosít, mint az előző időszakban.4 Mára a náci táborrendszerről angol és német nyelven kis túlzással könyvtárnyi irodalom született. A kétségkívül pozitív folyamat azonban anomáliákkal is terhelt. Az SS lágerrendszerébe elhurcolt sok százezer zsidó, illetve politikai, világnézeti vagy szexuális identitása okán elhurcolt európai fogoly tetemes részét a kelet-európai lakosok tették ki. A meggyilkolt zsidóság többsége pedig ugyancsak lengyel, magyar, szovjet, bolgár stb. állampolgár volt. A történeti feldolgozásokban betöltött szerepük mégis a mai napig alulreprezentált. A globalizálódó világban a holokauszt történetírása a jobb intézményesülés és anyagi feltételek miatt nyugat-európai fókuszúvá vált, és legsikeresebb reprezentánsai az elmúlt évtizedek során jórészt brit, amerikai, német kutatók voltak. E körülmény miatt a koncentrációs táborok relációjában az utóbbi időkig a különféle szláv, illetve magyar nyelvű források, naplók, beszámolók sokkal csekélyebb mértékben hasznosultak. Nyelvi kompetencia hiányában jóformán senki nem tudta elolvasni és feldolgozni például a Bergen-Belsenbe deportált magyar zsidók memoárjait, tanúságtételeit és naplóit, ezért az efféle anyagok a közelmúltig homályban maradtak. Szerencsére ez a tendencia az elmúlt években már változóban van.

Ez a gyümölcsöző folyamat Magyarországon sokáig alig éreztette hatását, aminek fő oka a holokausztkutatás intézményesültségének máig meglévő konstans hiánya volt.5 Ennek tudható be, hogy a 2010-es évekig még a magyar holokauszttal foglalkozó kézi- és összefoglaló könyvekből is hiányzott az ide deportált magyar zsidók története, jóllehet a vészkorszak politikatörténetéről és számos részkérdésről hiánypótló szakmunkák születtek.

A megismerési lehetőségek bővülésén túlmenően a németországi koncentrációs táborok vizsgálatában megjelenő paradigmaváltás is jelentős. Az 1990-as évek elejétől német és amerikai kutatók egyre komolyabban elkezdtek foglalkozni az elkövetők helyett az áldozatokkal, akiknek személyes emlékezéseit a mainstream történetírók eladdig jobbára ignorálták.6 Bár ekkor már születtek az áldozati-túlélői perspekítvával operáló szakmunkák és forráskiadványok, igazi áttörést a történetírásban mindez nem jelentett. Az áttörést az hozta meg, hogy a 90-es évek végén megindult a vészkorszak túlélőinek kárpótlási folyamata Németországban és az USA-ban, ez pedig a közfigyelmet és a kutatói érdeklődést minden korábbinál jobban a túlélőkre irányította.7 A koncentrációs táborok vonatkozásában a nyugati világban csakhamar fajsúlyos idevágó kutatások indultak. Az egodokumentumok által nyújtott információk azonban általában ritkák, töredékesek és/vagy hiányosak. Ez magyarázza, hogy a történeti kutatások jelentékeny hányada a mai napig inkább az állami gyakorlatokra összpontosít, Gyáni Gábor történész találó megfogalmazása szerint „a tettesek historikumára”,8 különösen a népirtás gazdasági következményeire és e gyakorlatoknak a politikai átmenetben, a nemzetépítésben betöltött szerepére, valamint a hatalom legitimációjára.9

Nagyjából az ezredforduló utáni évtizedben, jelentékeny késéssel, a holokauszt magyarországi történetírásában is – az állami és helyhatósági iratok, továbbá a szervezeti dokumentumok (elsősorban a csendőrség, a Gestapo, az SS, a MÁV és a népbíróságok) elemzése mellett – erőteljesebben jelentkeztek a túlélői megéléstörténetek, narratívák, és a hozzájuk kapcsolódó személyes források szerepe jócskán felértékelődött.

A holokauszt áldozati csoportjai személyes tárgyainak, iratainak, fényképeinek és elbeszélt emlékezeti forrásainak gyűjtésére már a Kádár-rendszerben történtek alkalomszerű kísérletek. E búvópatakszerű tevékenység múzeumi professzionalizációja mégis jóval később, csupán az ezredforduló után történt meg.10 A történészek a hivatalos dokumentumok mellett hosszú időn keresztül csak kiegészítő, vagy éppenséggel illusztráló szerepet adtak például a memoároknak, lágernaplóknak és leveleknek, csakúgy, mint bárhol másutt. A paradigmaváltás a magyar történetírásban késéssel, csupán az elmúlt másfél évtizedben érezteti a hatását igazán komolyan.

A holokauszt emlékezete és a róla szóló beszéd – ezt az újabb kutatások mára sokoldalúan igazolják – 1948 után háttérbe szorult, mert a kommunista emlékezetpolitika erőnek erejével elnyomta, de valójában sosem szűnt meg.11 A történeti kutatások az 50-es évek dereka óta szórványosan megindultak, lökést azonban az Eichmann-per adott.12 A vészkorszak emlékezete ugyancsak innentől kezdve jelentkezett erőteljesebben a közbeszédben. Ezzel egyidejűleg, részben pedig a fentiekkel szemben, a zsidóüldözéshez való egyéni-családi viszonyt a zsidóságon belül jellemzően, egészen az 1990-es évekig, az elkendőzés jellemezte. Az újabb analitikus pszichológiai szakirodalom által transzgenerációs atmoszférának nevezett állapot13 egyik ismérve az, hogy a trauma nyílt sebként jelen marad az egyéni-családi szinteken mindaddig, amíg a társadalmi-politikai környezet keretet nem ad annak, hogy lehetővé váljon a trauma egyéni, belső feldolgozása, nyílt kibeszélése, majd pedig lezárása. Az üldöztetés traumája éppen ebben az állapotban rekedt a holokauszt utáni évtizedekben. Az élmény időbeni relatív közelsége miatt a holokauszt túlélőinek tízezrei hordozták magukban lelki sérüléseiket, a genocídium szörnyűségei ezért sem válhattak az assmanni értelemben vett „hideg emlékezetté”. Az idő múlásával, az immár harmadik holokauszt utáni túlélői generáció színre lépésével a holokauszt és a koncentrációs táborok egyéni-családi emlékezete is nyugvópontra került. Ugyanakkor éppen a holokauszt túlélőinek gyermekei-unokái azok, akik élénk érdeklődést mutatnak nagyszüleik személyes emlékei iránt, és integrálják azokat a családi emlékezetbe, netán személyes érzelmi kapcsolatba kerülnek felmenőik traumatikus tárgyi, írott, materiális hagyatékával.14 Ez a közép-európai térségben egyébként másutt is megfigyelhető jelenség15 témánk szempontjából azért fontos, mert a koncentrációs tábori egyéni emlékek láthatóvá váltak, felszínre kerültek, ezáltal – történeti forrássá válva – jobban beépülnek a kutatásba, mint bármikor korábban. Jelen kötet forrásbázisát is meghatározó mértékben a „bergeni” zsidó családok egodokumentumai teszik ki.

Még egy szempontot érdemes figyelembe venni, amikor a náci lágervilág személyes emlékezetéről esik szó. Az 1990-es évekre a nyugati világban létrejött globális emlékezeti kánon értelmében a holokauszt a nyugati világ megkérdőjelezhetetlen viszonyulási pontjává vált, amely a róla szóló beszédmódot is évtizedekre meghatározta.16 Az illiberális rezsimek újabban – mint azt láthattuk a közelmúltban Lengyelországban és Magyarországon is – többnyire egy új emlékezeti keretbe, úgynevezett áldozati paradigmába csomagolják a holokausztról szóló diskurzust, és a tömeggyilkosságok ódiumát és az emiatt viselt nemzeti felelősséget a korabeli kormányzati döntések és társadalmi kollaboráció helyett a nácikra és nyilas cinkosaikra igyekeznek testálni. Ezt egyesek a reális emlékezet hiányaként,17 mások annak eltérítéseként18 írják le. Akárhogy is van, ez a politika által generált emlékezeti fordulat kihatással van a náci lágerek emlékezetére is.

Az e könyv alapját képező kutatásaim és előtanulmányaim, valamint maga a kötet illeszkednek a fentiekben említett történeti és emlékezeti folyamatba. Vizsgálataim fókuszában a Bergen-Belsenbe deportált magyar zsidók által létrehozott források állnak. Azok közé a szerzők közé tartozom, akik szerint a történeti valóság nem rekonstruálható, hiszen esetlegesen és töredékesen maradtak fent a történelem emlékei, ráadásul ezek közül a magam – kétségtelenül objektivitásra törekvő, mégis szükségképpen szubjektív – módján én is szelektálok. „Végül is nem tudjuk teljesen visszanyerni a múltbeli tapasztalatokat, és nem tudjuk újraalkotni, milyen érzetet keltett Auschwitz; ennek ellenkezőjét sugallni »naiv empátia« lenne. Mindössze annyit tehetünk, hogy megvizsgáljuk, hogyan fejeződött ki az egyéni tapasztalat, és hogyan alakította azt a konkrét kulturális környezet és a társadalmi helyzetek. Ehhez a korabeli dokumentumok és a későbbi tanúvallomások alapos olvasására és gondos kontextusba helyezésére van szükség. A megélt tapasztalatok nyomai olyan bőségesek a forrásokban, hogy meg kell szűrnünk őket, felnagyítva egyes aspektusokat, hogy élesebb fényt vethessünk összességében rájuk”19 – állapítja meg Auschwitz kapcsán korunk egyik vezető kutatója, Nikolaus Wachsmann.

Jelen kötet forrásbázisát is meghatározó mértékben a „bergeni” zsidó családok egodokumentumai teszik ki.20 Ezeken belül is elsősorban az eseményekkel egykorú naplókra, illetve egy-egy esetben tábori levelezésre koncentrálok; amennyiben módom van, e kortárs forrásokban rejlő információkat vizsgálom, elemzem, hiszen egyedül a naplók azok, amelyek nem hordozzák magukon a későbbi korok lenyomatát. Elsősorban tehát tartalomelemzést végzek, és nem koncentrálok a naplóírás egyéb fontos aspektusaira, mint például a naplókészítésre, a naplók megformáltságára, az írás céljára stb.21 Táborban íródott naplók és levelek persze viszonylag limitált számban állnak rendelkezésre, ezért az esetek jelentős részében e forráscsoport mellett természetesen gazdagon merítek a később keletkezett túlélői emlékezetből is. Ez utóbbiak sorában gyakran használok visszaemlékezéseket, illetve évtizedekkel később létrejött, túlélőkkel készült interjúkat, egyéb személyes feljegyzéseket egyaránt. Esetükben ugyancsak a tartalomra vagyok kíváncsi, nem firtatom sem keletkezési körülményeiket, sem szándékaikat. E két nagy csoport – egykorú és később keletkezett, a bergen-belseni magyar zsidók által írott vagy elbeszélt, netán rajzolt dokumentum – teszi ki a könyv forrásbázisának javát.

Az egodokumentumok nemcsak a látásmódot irányítják felülről lefelé, a nagy folyamatokról a kisemberek (jelen esetben a lágerbe hurcoltak) irányába, de új kérdéseket is szülnek. Hogyan éltek, mit ettek, mit éreztek, hogyan emlékeztek? Az elmúlt évtizedben a náci koncentrációs táborok kutatásában is jelentős nyomot hagyó kulturális történelem (cultural history) kutatási eredményei nagy hatást gyakoroltak e sorok írójára. Ezen belül is a mindennapok története (history of everyday life), valamint az érzelmek története (history of emotions) területekhez tartozó témák azok, amelyekhez leginkább hozzá kívánok szólni egy-egy résztéma körüljárásakor, mint amilyen például a foglyoknak a táborról szóló észlelési tapasztalatainak vagy a felszabadítás utáni reményeknek és lehetőségeknek a vizsgálata. Az áldozati vagy túlélői hang rendszeres beszéltetése ezért gyakori mintát jelent. Ugyanakkor magaménak érzem a holokauszt elbeszélését mára jellemző globalitást is. Ez azt jelenti, hogy hitem szerint a bergen-belseni zsidók mindennapjai úgy érthetők meg a leginkább, ha a velük történteket globális keretek közé helyezem, azaz támaszkodom a koncentrációs táborokat érintő fontos szakirodalomra is, elhelyezve témámat a lágerekről szóló big picture-be. Narratívám ily módon leginkább Saul Friedländer „integrált történelem” koncepciójához áll közel, amennyiben az áldozati források személyességét előtérbe helyezve igyekszem azokat a köztörténeti-politikai folyamatokba integrálni.22 Könyvem elsősorban a bergen-belseni Ungarnlager táborszektorba elvitt magyar zsidók történetéről szól, valamint azokról a bergeni kényszermunkatáborba deportáltakról, akik velük kapcsolatba léptek – ezzel szemben nem foglalkozik a fogolytáborosok kényszermunkájával, sem pedig a Bergen-Belsen altáboraiban zajló munkakommandókba került magyar zsidókkal.

A kötetben rendszeresen előfordulnak a hétköznapi életben nem használatos kifejezések. A nácik által cserére szánt, a bergen-belseni cseretáborba szállított magyar és nem magyar zsidókra a cserezsidók fogalmat használom. Noha ez a szóösszetétel eredetét tekintve náci kifejezés (Austauschjuden), ami indokolttá tenné a szóösszetétel idézőjelek közötti használatát, mivel azonban maguk a foglyok is nemritkán így reflektáltak saját magukra, elkoptatva a dehonesztáló német eredetet, követve őket és az egyszerűség kedvéért az idézőjelektől eltekintek. A fogalom hovatovább az angolszász szakirodalom bevett kifejezése is, ennélfogva a cserezsidók és a cseretábor fogalmát annak köznapisága miatt idézőjelek nélkül alkalmazom. Hangsúlyoznom kell, hogy a német terrorgépezet szóhasználatának átvételével nem kívánom a könyv főszereplőit magam is dehumanizálni. A cseretáborba kiszállított magyar zsidók egy részére elsősorban nem a deportált fogalmat alkalmazom. Kétségtelen, hogy az SS lágerrendszerében működő koncentrációs és megsemmisítőtáborokba elhurcoltak deportáltak voltak, a bergen-belseni cserezsidók egy része azonban éppen a kényszermunkát vagy az ipari szervezettségű fizikai megsemmisítést kerülte el azáltal, hogy ebbe a speciális táborba került. A „cseretáborosokra” vonatkozóan a fentiek miatt kerülöm e meghatározást, ehelyett jobbára az elvittek, kiszállítottak, a táborba utazók formulát alkalmazom – kivéve azokra, akik 1944 decembere után jutottak a cseretáborba. Ugyanezen ok miatt a rab és fogoly kifejezések helyett többnyire táborlakókról, cseretáborosokról értekezem. Ezzel együtt az összes táborba deportált személyt a holokauszt elszenvedőjének, áldozatának tekintem. Elfogadom érzéseiket és gondolataikat, tehát mindazokat, akiket ők elkövetőknek és amiket atrocitásnak jelölnek, magam is annak tartok.

Látható, hogy a koncentrációs táborokra vonatkozóan nincs egzakt szakmai szókincs. A láger részeinek megnevezésekor – a cseretábor, férfi- és női fogolytábor kivételével – magam az eredeti német főneveket használom. Úgy vélem, ezzel a megoldással közelebb hozom az olvasóhoz a tábor valóságát. Végül, de nem utolsósorban: könyvem témája Bergen-Belsen, amit többnyire így, vagy Bergen rövidítéssel jelölök. Ez utóbbi kifejezést kifejezetten a magyar táborlakók rendszeresítették, mások tudomásom szerint nem. Ezzel egyszersmind elkerülöm a téma tudományos irodalmában bevett, ám helytelen „Belsen” megnevezést, amely a brit katonai egységek szóhasználata révén terjedt el világszerte.

BERGEN-BELSEN A NÉMET LÁGERRENDSZERBEN

Az SS lágerrendszere és ismérvei

1942 végén Németország sikerei csúcsán állt, és sokaknak úgy tűnt, hogy a németség egészét immár egy birodalomba lehet integrálni. Ennek kapcsán merült fel Himmlerben és a német külügyminisztérium vezető köreiben egyaránt, hogy a szerte a birodalmon kívül élő németség Németországba integrálását a zsidóság egyes csoportjainak kicserélésével oldják meg. Ez a terv azonban nem illeszkedett a náci politika addigi elképzeléseinek sorába. A náci Németországban Adolf Hitler teljhatalmát és döntéseit kritika tárgyává tenni természetesen nem volt lehetséges. Márpedig általa már a Mein Kampfban is lefektetett náci fajelmélet alapján a zsidók olyan kártékony elemeknek minősültek, akikkel semmiféle együttműködés nem lehetséges, és akiktől mindenáron meg kell szabadulni. A náci Németország politikája ennek az Alfred Rosenberg által kidolgozott eszmerendszernek a jegyében működött. 1933-as hatalomra kerülésük óta a nácik számos eszközt bevetettek a zsidók üldözésére. Általános érvényű gazdasági, politikai, közéleti és kulturális jogfosztásuk, megfélemlítésükön túlmenően fizikai bántalmazásuk is néhány éven belül napirenden volt. A szellemileg sérült, munkaképtelen német lakosokat például 1939–1945 között eutanázia keretében egy kifejezetten erre fejlesztett állami program (T4-akció) keretében százezerszámra gyilkolták meg,1 a zsidók ellen pedig 1938-ban országos pogromot szerveztek.

A második világháború kitörésétől fogva mind a lépték, mind pedig a cél megváltozott. A német uralom alá került Kelet-Európában a zsidók számára elkülönített kényszerlakhelyeket, a középkori mintát felelevenítő gettókat alakítottak ki a helyi bábállamok hatóságaival karöltve (számuk mintegy 1100 volt), és e lezárt körzetekben több millió zsidó lakost tömörítettek. Jelentős részüket aztán 1942 márciusa és 1944 ősze között – lakott területektől távol eső régiókban létesített – megsemmisítőtáborokba hurcolták, ahol döntő többségüket gázkamrákban meggyilkolták.

A hitleri rendszer az ellenségeit – a zsidókon kívül a cigányság egy részét, politikai ellenfeleiket és világnézetük miatt üldözötteket – 1933-tól fogva koncentrációs táborokba zárta, ahol a rabbá váló állampolgároknak kényszermunkán kellett részt venniük. A náci lágerrendszer méreteit évtizedeken keresztül meglehetős bizonytalanság övezte, mivel soha nem készült egységes fogalmakkal operáló nemzetközi összehasonlító vizsgálat, de a legfrissebb kutatások szerint fennállása során mindösszesen mintegy 40 000 tábort és gettót foglalt magában. Azokat a zsidókat, akiket a németek a második világháború éveiben nem gyilkoltak meg haláltáborokban vagy a Szovjetunió területén, többnyire gettókban, az Organization Todt munkaszervezet kényszermunkásüzemeiben tartották fogva. A koncentrációs táborokban viszont 1943 nyaráig nem a zsidók alkották a foglyok többségét. Jobbára politikai üldözöttek, bűnözők, kisegyházak tagjai, homoszexuálisok, később pedig hadifoglyok tették ki jelentősebb részben a lágerek népét. A kényszermunkatáborokban a háborús években a zsidó foglyok számaránya Himmler 1942. decemberi parancsa értelmében még tovább is csökkent, amikor felgyorsult a foglyok Auschwitzba deportálásának folyamata. Ezt a parancsot azonban minden törekvés ellenére sem sikerült a táborok rendszerét felügyelő akkori legmagasabb szervnek (SS-Wirtschafts und Verwaltungshauptamt – WVHA) maradéktalanul teljesítenie. A sztálingrádi vereség után viszont kényszerű fordulat állt be a nácik zsidópolitikájában. A szovjet Vörös Hadsereg rohamos és sikeres előretörésével a lengyel területeken működtetett megsemmisítőtáborokat fokozatosan felszámolták, a meg nem gyilkolt, illetve különféle üzemekben, gyárakban dolgoztatott tízezreket pedig 1944. nyár végétől nyugati irányba, a birodalom szívébe, Németországba hurcolták. Az ily módon németországi lágerek rabságába került, gyárakban, szántóföldeken robotoló több százezernyi fogoly jelentős része zsidó volt. Előállt az a furcsa helyzet tehát, hogy a hitleri Németország utolsó éveiben sokkal több zsidó koncentrálódott a germán államban, mint bármikor korábban.2

A koncentrációs táborok jelentős hányada volt az SS felügyelete alatt működő tábor, ám működtek a Todt és a Wehrmacht felügyeletében is hasonló zárt terek. A háború során az SS kötelékében működő táborok – Bergen-Belsen kivételével – kényszermunkatáborok voltak. A nagyobb lágerek többnyire két részből álltak: zárt, elektromos áram alatt álló szögesdróttal körülvett fogolytáborból, illetve a többnyire a közelben létesített kényszermunkahelyekből, amelyek bányák, gyárak, üzemek, szántóföldek voltak. A lényeg a zsidó munkaerő végletes kihasználása volt a birodalom céljai érdekében. A „munkakommandókban” végzett teljesítési kötelezettség fontos szerepet játszott a hitleri államban. Egyrészt a zsidó munkások ingyen humán erőforrást jelentettek a hadiipar számára. Másrészt az SS és a helyi gyár vagy üzem kettős felügyelete alatt álló modern rabszolgamunkások nélkülözhetetlenek is voltak, hiszen a háború miatt kieső férfi munkaerőt voltak hivatottak pótolni. Ahogyan volt róla szó, 1944-től, a keleti megsemmisítőtáborok felszámolása miatt ráadásul Németország területére több tízezer kényszermunkást vont vissza az SS, akiket kisebb-nagyobb lágerekben dolgoztatott borzalmas körülmények között, a végkimerülésig. Mindez együttesen azt eredményezte, hogy a koncentrációs táborok száma – amelyek között csupán néhány hétig működő kis lágerek is voltak – 1943-ra jelentősen megnövekedett, a foglyok kihasználása pedig ugyancsak expanzív módon nőtt a korábbiakhoz képest. Míg 1938-ban 18 000 fő, 1943 augusztusában már 224 000 fő, egy évvel később pedig 524 000 fő élt és végzett kényszermunkát valamelyik gyárban vagy üzemben, és ez a szám 1945 januárjára 714 000 főre emelkedett.3 Ebben a hatalmasra gyarapodott táborrendszerben 300 olyan tábor volt, ahová 1944–1945 során magyar zsidókat deportáltak.4

Cserezsidók és sikeres brit–német csereakciók Bergen-Belsen létrehozása előtt (1941–1943)

Bár a koncentrációs táborok alapvető célja a háború utolsó éveiben az volt, hogy a náci megszállás alatti Európa országaiból származó ingyenmunkaerőt a hadiipar szolgálatába állítsa, a végletekig kihasználva őket, a német politikai elit legfelsőbb köreiben felmerült kihasználásuknak egy felettébb különleges módja is. A zsidók németekre cserélését Himmler és a német külügyminisztérium 1939-től fontolgatta, miután Hitler 1939 októberében rendeletben írta elő a németek repatriáltatását külpolitikai célként. A két náci vezető – ideológiai okokból – elsősorban a Palesztinában élő németekre gondolt, akiket az általuk idealizált templomos lovagok leszármazottainak tekintettek. Mindebből sokáig nem lett semmi, de 1941 őszén Németország titkos összekötőkön keresztül mégis kapcsolatba lépett az ellene hadat viselő angolszász országokkal abból a célból, hogy zsidókat németekre cseréljen. Több kudarcba fulladt üzletelési kísérlet mellett 1941 decembere és 1943 januárja között a felek három ilyen cserét ütöttek nyélbe, amelyek révén néhány száz fogva tartott személy semleges államokba távozhatott a hitleri fennhatóság alól.5

A háborús „cserezsidók” – így nevezték őket a náci zsargonban – szövevényes történetét feldolgozó kutatók mind rámutatnak arra, hogy Himmler és Ribbentrop német külügyminiszter fejében nem volt ellentmondás az Endlösung terve és végrehajtása és aközött, hogy vannak zsidók, akiket kivonnak a megsemmisítendők köréből, és az ideológiai célokat sutba dobva gazdasági haszonszerzés céljából ehelyett elcserélik vagy pénzért eladják a hadban álló országok számára. A hasznosság elve tehát felülírta a politikai célt, amely az 1942. január 20-án megtartott, hírhedt wannseei konferencia óta egyértelműen az európai zsidóság teljes kiirtása volt. A Führer nem kívánta exponálni magát a csereügyletekben, szabad kezet adott a külügyi és erőszakszervek vezetőinek. A náci vezetők a német külügyminisztérium megbízottain keresztül tehát kezdetben Hitler hallgatólagos támogatását élvezve vágtak bele a tárgyalásokba a szövetséges hírszerzés, valamint a brit külügyi szolgálat különböző illetékeseivel. Ez a huzavona a következő mintegy két év során egy hol elakadó, hol gördülékenyebben folyó, de időről időre mindenképpen fellángoló titkos folyamatként írható le, amely 1941 novembere és 1943 januárja között három sikeres zsidó–német csereakcióban manifesztálódott.

Az első alkalommal, 1941 november–decemberében 46-49, palesztinai rokonokkal bíró zsidót cseréltek ki 65 Palesztinában élő németre. A második csereügyletben, 1942 novemberében, Törökországon és Szírián keresztül ugyancsak Palesztinában ragadt, repatriálni szándékozó német magánszemélyeket juttattak ezúttal Bécsbe. Ez a csereüzlet azonban meglehetősen aránytalan volt: összesen 114 főt6 adtak a nácik az angoloknak, akik ezért cserébe 301, a palesztinai brit mandátumterületen élő lakost adták át a németeknek.7 1943 januárjában ezt a kontingenst további tizenöt lengyel zsidóval toldották meg a németek.8

Ezekben a csereakciókban többek között az volt a közös, hogy a brit külügyminisztérium azzal a feltétellel ment bele, ha a kicserélendő zsidók számukra „politikailag értékesnek” mutatkoznak. Mindez annyit tett: fontos külföldi kapcsolataik vannak, politikai-gazdasági érdekérvényesítő képességük van a szövetséges országokban, netán ismert személyek.9 A németek igyekeztek olyanokat összegyűjteni, akik valamilyen módon kivételezettek, értékesek lehetnek. A kivételezettséget elsősorban a Németországgal szemben semleges államok útlevelében vagy ilyen országok beutazását lehetővé tevő iratok birtoklásában látták érvényesülni. Olyan zsidókban is lehetséges cserealapot láttak, akik végzettségük vagy gazdasági kapcsolataik révén az angolszászok szemében potenciálisan értékesek lehettek. Harmadrészt pedig – mint látni fogjuk – előnyben részesítették a brit fennhatóság alatti palesztinai rokoni, kereskedelmi kapcsolatokat, amikre a palesztinai beutazási engedély meglétében látták a garanciát. A németek kiválasztási szempontjait a valóság, a mindenkori ad hoc rendelkezések és a lehetőségek természetesen nemegyszer felülírták. Mégis, fő szempontként a cserezsidók kiválasztásánál azok potenciálisan prominens voltát helyezték fókuszba. A kiválasztott cserezsidók szinte minden esetben a családtagjaikat is magukkal vihették, de a nácik természetesen ezt sem puszta szívjóságból engedélyezték számukra: a hasznosság elve érvényesült ebben is, amennyiben ez a körülmény garantálta leginkább fogva tartásuk (a hivatalos szóhasználatban: túszidőszakuk) relatíve nyugodt, zökkenőmentes kimenetelét.

Döntés a cseretáborról, megvalósulatlan cserék

Az SS uralma alatt álló lágerbirodalom 1942 végére már behálózta a Harmadik Birodalmat. Az SS birodalmi vezetőjének terve az volt, hogy a jövőben is folytatják az előző évek brit–német csereakcióit, azzal a különbséggel, hogy rendszeressé teszik őket, mértéküket pedig kibővítik. Jóllehet e terv részleteit nem dolgozták ki a nácik, 1942. december 10-én Himmler és Hitler tárgyaltak egy ilyen lehetséges akció kivitelezéséről. Himmler előzetes naplóbejegyzése szerint ellenezte a náci uralom alatt álló országokban élő zsidók azonnali kiadását. Szerinte ugyanis a zsidók sokkal többet érnek úgy, ha egy táborban elkülönítik azokat, akik „értékesek” lehetnek, majd pedig a későbbiek során még értékesebbé válnak túszként a szövetségesek számára is.10 Az SS birodalmi vezetője tehát tiszta üzleti szándékot látott a dologban, amit igyekezett minél nyereségesebben realizálni. Hitler azonban egyértelművé tette, hogy a kérdést minél gyorsabban kell rendezni, így a találkozót követően Himmler parancsot adott az SS-nek, hogy elsősorban amerikai összeköttetésekkel rendelkező francia, román és magyar zsidókat gyűjtsenek össze és tartsanak fogva túszként további jövendőbeli csereakciók céljaira (dass Juden die einflussreiche Verwandte in Amerika haben). Ezeket a zsidókat majd dolgoztatni kell, de a célok miatt kíméletesen és egészségesen kell őket tartani. A parancsban az is szerepelt, hogy a kicserélendő zsidók fogva tartása céljából létesítsenek egy folyamatosan fenntartott speciális tábort (Sonderlagert).11 Ez volt az első jele annak, hogy a nácik koncentrációs tábort kívánnak nyitni az általuk „cserezsidóknak”, illetve „túszoknak” nevezettek részére.

A legfelsőbb döntés megszületését követő lépések jól mutatják a náci hatalmi szervek közötti nehézkes együttműködést, illetve azt is, hogy a Führer írásba nem foglalt döntésének megszületését követően nem volt a továbbiakban semmilyen mesterterv. A végrehajtás mikéntje és a kivitelezés ezúttal is – mint a náci Németország működésében általában lenni szokott – az erős hatalmi pozíciókkal rendelkező vezetők közötti aktuális erőviszonyoktól függött. Hogy kik legyenek a cserezsidók, abban pedig még több bizonytalanság mutatkozott, és a kiválasztás szempontjai rendre változtak. Himmler először is előírta, hogy a túszként fogva tartottak esetében fontos szempont lesz, hogy egészségesek maradjanak, azaz nem szabad őket fizikailag bántalmazni. A kezdeti létszámot 10 000 főben határozták meg.12 Ebbe a csoportba olyan személyek kerülhettek, akik a nácik szemszögéből értékesnek számíthattak egy esetleges csereüzlet nyélbe ütésekor. Elsősorban a Németországgal diplomáciai semlegességben lévő, Európán kívüli országok útlevelével vagy vízumával rendelkező zsidókat kerestek, illetve olyan „prominenseket” (gazdag vagy politikailag értékes személyeket), akikért cserébe vélhetően hajlandóak lesznek magas ellenértéket biztosítani. A zsidó foglyok nemzetisége mellékes volt.

1943 januárjában Himmler meggondolta magát: immár olyan, Németországban tartózkodó zsidók is szóba jöttek, akik nyugati ellenséges államok állampolgárai voltak, vagy rokonaik éltek Nyugaton vagy az USA-ban. A német külügyminisztérium eközben azt igyekezett elintézni, hogy a szatellitországok kormányai ne támasszanak ez ellen kifogást. Himmler 1944 januárjában megbízta Adolf Eichmann SS-Obersturmbannführert, a német rendőri szervek zsidóügyi osztályának (RSHA 4 b/4) vezetőjét, hogy keressen táborhelyet a leendő cserefoglyoknak. Az európai zsidók deportálásának fő felelőse azonban saját hatáskörben nem tudott megfelelő táborhelyről. Az 1943. január 7-ei berlini megbeszélésen Eichmann megbízta Werner Bestet, Dánia náci helytartóját, hogy találjon egy táborhelyet Dániában a „kivételezett európai zsidók” részére, ám Best – Himmlerrel való hatalmi játszmájának részeként – visszautasította Eichmannt. Februárban végül Himmler maga utasította Oswald Pohl SS-Gruppenführert, az SS gazdasági és igazgatási hivatalának nagy hatalmú vezetőjét, egyszersmind a koncentrációs táborok főfelügyelőjét (Inspektion der Konzentrationslager – IKL) a kérdés egyszer s mindenkori rendezésére. Végül Pohl maga is segítséghez folyamodott: a német hadsereg vezetőjéhez (Oberkommando der Wehrmacht – OKW), Wilhelm Keitelhez fordult tanácsért, akivel közösen döntötték el, hogy a leendő cseretábor Németország szívében, a lüneburgi pusztán, Bergen hadifogolytábor mellett lesz. Annak dacára tehát, hogy Hitler a Harmadik Birodalmat teljes mértékben zsidómentessé akarta tenni, ez esetben elképzeléseinek éppen ellenkező következménye lett.13

1943 nyarán Himmler némileg átdolgozta eredeti tervét: ekkor 10 000 olyan francia, belga és dán zsidót szándékozott összegyűjtetni, akiknek jó kapcsolataik voltak befolyásos nyugatiakkal. Vagyis más nemzetiségű zsidókat jelölt ki, annak ellenére, hogy korábban legcélszerűbbnek a befolyással rendelkező román és magyar zsidókat tételezte. Ugyancsak májusban történt, hogy a svájci kormány, továbbítva a Churchill-kabinet szándékát, kérte a német külügyminisztériumot, hogy bocsássanak el 5000 zsidó gyermeket Palesztinába, akik a Lengyel Főkormányzóságban vagy kelet-európai gettókban, illetőleg táborokban éltek.14 Himmler először nem döntött a kérdésben, de hamarosan, május végén megfogalmazott és lefektetett egy általános alapelvet a hasonló kiadatási kérelmekkel kapcsolatosan. Eszerint Németország alapvetően nem ad ki zsidókat a területéről, és nem járul ehhez hozzá a megszállt és szövetséges államok területén sem. Pontosabban bizonyos esetekben igen, de csak akkor, ha ezért megfelelő ellentételezést kap. Az ellentételezés pedig minden egyes kiadandó zsidóért négy fiatal német hadifogoly lenne. Himmler alapelvéhez a német külügyminisztérium további feltételt is szabott a konkrét esetre: eszerint az 5000 gyereket nem tudják Palesztinába szállítani, ezért Angliába kell őket vinni, éspedig úgy, hogy az angol alsóház ezt az üzletkötést hivatalosan is jóváhagyja. Ezekkel a feltételekkel, de elsősorban a csereakció publicitásától való brit félelem miatt a Churchill-kormány elállt a felkínált náci lehetőségtől.15

Egy másik csereakcióterv 1943 nyarára datálható: Gottlob Berger SS-Obergruppenführer, az SS parancsnoki hivatalvezetője vetette fel Himmlernek, hogy információt kapott, miszerint külföldi zsidó szervezetek 10 000 magyar, román és bolgár zsidó átadásának fejében minden zsidóért cserébe 100 dollárt fizetnének. A gyerekeket Törökországban vagy Cipruson kellett volna átadni. A részletekről nem lehet sokat tudni, de azt igen, hogy 1943. július 10. után az SS birodalmi vezetője elállt e tervtől. 1943 augusztusában pedig Dieter Wisliceny SS-Hauptsturmführer, a deportálások egyik fő szakértője és lebonyolító tisztje tájékoztatta Himmlert, hogy szlovák kapcsolatain keresztül érkezett egy megkeresés, hogy az ottani deportálások leállítása érdekében fizetnének az SS-nek nagyobb összegeket. Végül ez a terv sem realizálódott.16

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License