HAZATÉRŐK 2.

2. kötet

szerző neve

2024

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

S. BARDET

1944. UTAZÁS NOLÁVAL

17. Vitorlabontás

Ram és Jarvis egyre intenzívebb érdeklődéssel követték a napi híreket. Mivel már egy hete biztosan tudták, hogy Akim Al-Abal hajója február 18-án veszi fel Margaretet és Ramot Waterfordban, a lehető legtöbb híradást meg akarták hallgatni, hogy teljesebb képet kapjanak a háborús helyzetről. Jarvist jóformán egy hónapig nem is látták. Az új év beköszöntével visszarendelték Londonba, majd három hosszabb küldetés is várta az ország távoli részeiben. Ezt követően felbukkant Fácánoson, hogy egy átaludt éjszaka másnapján elinduljon a Felföldre.

Szerencsére két nap után visszatért és lehorgonyzott a birtokon. Így lehetőség nyílt arra, hogy Ram vele, Lawrence Butlerrel és a két intézővel még egyszer átbeszélje az üzleti ügyeket. Al-Abal időközben tudatta velük, hogy a kért vetőmag márciusban érkezik, aminek az átvételét Calum Duff magára vállalta. Tekintve, hogy akár telefonon, akár táviratilag Jarvisnak állt módjában kapcsolatot fenntartani, az ő elérhetőségeit küldték el Afrikába, minden egyebet a két intéző vett kézbe.

Az újévben James McDougall kétszer is megfordult a kastélyban. Amellett, hogy intézte az örökséggel kapcsolatos tennivalókat, az összes szerződést felügyelte, amely a különféle felek között megírásra került. Biztosra mentek, McDougall mellett Adam Pattersont is bevonták és az ő tudtával szentesítették az iratokat. A faluval letárgyalt megállapodások részletei papírra kerültek, tisztázták a gyár indulásával kapcsolatos munkamegosztást, a pénzügyi vállalásokat, a haszonból való részesedéseket, a döntési jogokat. Emellett McDougall megszövegezte azokat a megbízásokat is, amelyek alapján a Pattersonok képviseleti jogot kaptak, hogy Margaret érdekeltségei felett az észszerűség határain belül rendelkezzenek. Adam Patterson maga kérte két bekezdés betoldását, amelyek önkorlátozást jelentettek számukra, mert esze ágában sem volt utólag vitába keveredni, vajon elvárható gondossággal jártak-e el. Margaretnek semmi kifogása nem volt ez ellen. Kellően nagylelkű ellentételezés és a kastélyban való elszállásolás mellett úgy vélte, az aláírt dokumentumok a bizalmát tükrözik.

– Nézze, Margaret, Casper jóformán a testvérem volt, az apám pedig a fiának tekintette –

jelentette ki Jarvis mindannyiuk, többek között McDougall éber füle hallatára. – Nevezheti ezt akár szentimentalizmusnak is, de számunkra elsődleges szempont a hagyatékának az egyben tartása. Ez vonatkozik Fácánosra, a gyárra, valamint az összes egyéb vállalkozására. A közös cégünk, amiben ön végül átengedte nekem a többséget, a jéghegy csúcsa, én viszont megígérem, hogy mindenen rajta tartom a szemem. Persze igazán csak a háború után válik el, melyiket érdemes életben tartani, reményeim szerint azonban akkor már ön is itt lesz és ezeket a döntéseket magára vállalja.

Megfeszített négy nap kellett ahhoz, hogy minden nyitott ügy lezárásra kerüljön. Margaret még egy végrendeletet is aláírt, amivel aztán McDougall visszautazott Edingburgh-ba. Attól kezdve annyi maradt hátra, hogy a kastélyban rendezzék a viszonyokat. Margaret beszélt a komornyikkal és a házvezetőnővel a távollétében érvénybe lépő szabályokról. Utasításokat adott, hogyan fognak működni a pénzügyek, a személyi kifizetések és a háztartási költségekre elkülönített pénzek áramlása. A Pattersonok előjogairól és szerepéről is tájékoztatta a személyzeti hierarchia legfőbb szereplőit. Amikor arra került sor, hogy Calum Duff és Lachlan Bruce is megkapja az eligazítást, megkérte Ramot, hogy csatlakozzon, ő azonban úgy határozott, másodhegedűs marad és a háttérbe vonult. Korábban amúgy is az ő kezében összpontosult a tervezés megannyi szála, emiatt a két intéző

tisztában lehetett azzal, miről mit gondol. Ahogyan azt is jól tudták, hogy a Pattersonok felügyelete alá kerülnek.

Volt valami végleges abban, amikor az előkészületek lezárultak. A napok kiüresedtek. A döntések

megszülettek, a búcsúk megtörténtek, ők pedig csak tétlenül lapozták a naptárat. Érthető módon, az elválás jóval nagyobb terhet rótt Margaretre. Ram érzékelte a feszültségét, a növekvő szorongását és a hezitálását. Olykor ismét könnyek nyomait fedezte fel az arcán, ennek ellenére ahányszor megkérdezte tőle, nem gondolta-e meg magát, azt felelte, hogy nem. Jó lett volna tudni, ez mennyire őszinte válasz, mégsem sikerült kiszednie belőle. Hagyta, hogy délutánonként elbújjon a maga rejtekhelyén és nem is ment utána. Ennyi magány elkélt ahhoz, hogy bátorságot gyűjtsön. Így Jarvissal ismét több időt töltöttek kettesben, hol a híreket hallgatták, hol a múltról és jövőről elmélkedtek. Arról a jövőről, amit ők ugyan a legapróbb részletekig megtervezhettek, ám a háború örvényében semmire sem létezett garancia.

A rádió délutáni összefoglalójára is kettesben telepedtek le a Tavaszi Szalonban.

– Február 15-e van, a BBC adását hallják Londonból. Az elmúlt napok történései következnek címszavakban. Európai híreink. A hozzánk legközelebbi tengereken több német tengeralattjáró is elpusztult. 9-én a Királyi Hadiflotta két ellenséges U-boatot süllyesztett el Írország délnyugati vizein, 10-én a RAF Vickers Wellingtonja sikeresen vett célba egy másikat a Hebridáktól nyugatra, 11-én a Kanadai Légierő lőtt ki egyet a Feröer-szigetektől délnyugatra és még ugyanazon a napon egy társát mélyvízi bombatalálat semmisítette meg Írországtól délnyugatra.

– A rohadékok itt ólálkodnak a közelünkben – sziszegte Jarvis nagyot szippantva a cigarettájából.

– Az olasz fronton 9-én a német erők visszavették Aprilia települést az 1. brit gyalogos hadosztálytól, a harcok folytatódnak. 12-én heves viharban odaveszett az Oria nevű gőzhajó, amely több, mint négyezer olasz hadifogollyal Rodoszról tartott Pireuszba. A Csendes-óceánon zajló események következnek. 9-én Taiwannál amerikai tengeralattjáró süllyesztette el a Minekaze nevű

japán rombolót. Japán torpedó támadás következtében az Indiai-óceánon brit csapatokat szállító hajó veszett oda ezerháromszáz emberrel. Később a támadást végrehajtó tengeralattjárót a hadihajóink likvidálták. A Bengáli-öbölben egy másik japán tengeralattjárót is kilőttek.

– A pokolba! – nyögte Ram.

– Most pedig a szovjet frontról érkező hírek következnek…

Jarvis felállt és lekapcsolta a készüléket. – Az ördögbe, Ram, a legrosszabb időpontban akarsz útra kelni. Mintha fadeszkán eveznél ki az óceánra, ahol gyilkos cápák hada vár téged. Ez a lista szó szerint körbelőtt minket. Feröer, Hebridák, Írország.

– Azt hiszed, engem nem aggaszt? De mondd meg nekem, ha nem most, mikor lesz alkalmas az idő?

– A jó istenit, honnan a fészkes fenéből tudhatnám?

Ekkor diszkréten kinyílt az ajtó és Mr. Adams érkezett. – Uraim, mikor óhajtják a teát?

Jarvis a komódon álló órára, majd a komornyikra lesett. – A báróné és az apám merre járnak?

Mert őket megvárnánk.

– A báróné kilovagolt, uram, azt mondta, vacsorára tér vissza. Mr. Patterson pedig lement a faluba.

– Akkor ketten maradtunk – jelentette ki Jarvis Ram felé, aki érdektelenül megvonta a vállát. –

Mr. Adams, azt hiszem, itt teázunk. Legyen szíves, megteríteni – újra magukra maradtak. – Egy nyugodt napom nem lesz, amíg haza nem értek – morogta bosszúsan. – Ilyen intenzív harcok és

tengeralattjáró tevékenység mellett a halálba rohanhattok.

– Alighanem elhamarkodottan feltételeztem, hogy könnyebb lesz az ír és a portugál partok között elhajózni, ezen viszont már nem akarom rágni magamat. Amúgy sincs túl sok variáció. És ha nem is hiszed el, számtalanszor felvetettem Nolának, nem maradna-e mégis veletek itt a kastélyban.

– És mit felelt?

– Minden alkalommal elutasította. Attól féltem, esetleg félreértelmezett büszkeségből nem lép vissza.

– Ó, kérlek! Szeret téged, ennyi a magyarázat. Casper mellett meg annyira kiégett és összetört, hogy esze ágában sincs téged egyedül elengedni.

Végszóra megérkezett az uzsonna és Mr. Adams irányításával pillanatok alatt oda került az asztalra.

– Hallgass ide, Jarvis – dőlt előre Ram és a tányérjára válogatott két szendvicset. – Te is gondolhatnál többet magadra. Olyan egyedül vagy, akár az ujjam.

– Tudod, miért.

– Igen, ami egy tragédia. Évek óta gyászolsz… ám ha holnap ér valami, úgy akarsz jobblétre szenderülni, hogy nem is éltél? Ne mondd már nekem! Egy ennyire jópofa, eredeti fickó, akiben annyi érzelem és kedvesség van… miért nem lépsz ki a fényre?

– Nézd már, ki papol!

– Az, aki szintén túl sok időt vesztegetett el és ugyanolyan buta volt, mint te.

– Na, és nőt is ajánlasz ehhez? Háború van, pajtás.

Ram biccentett. – Igen és tele a világ nőkkel meg férfiakkal, akik még életük utolsó óráiban is inkább valaki karjába vetnék magukat, táncolnának vagy mulatnának. És hogy a kérdésedre visszatérjek… Bertha Coxra mit mondasz? Hallgattam, ahogy meséltél róla… nem ismerem, ennek ellenére látatlanban is megkockáztatom, hogy illene hozzád. Ugye, nem fűzte semmi Casperhez? Se érzések, se hóka-móka?

– Barátság, semmi egyéb.

– Nagyon helyes. És van valakije? – Jarvis a fejét ingatta. – Legközelebb, ha Londonban jársz, hívd el randizni. Izgalmas nő lehet, érdekli az üzleti élet, ami közös bennetek, életrevaló, kedvel téged, a tetejébe meg azt mondtad, csinos is.

– Nem tudom…

– Mit nem tudsz? Hogy tetszik-e neked vagy azt, hogy eleget emésztetted-e magadat?

– Hogy lenne-e bennem erő elviselni, ha még valakit elveszítek.

Ram sokra becsülte az egyenes választ. – Ez az, amit nem tervezhetünk meg előre. Eddig neked sem meséltem el, de most, hogy erről esik szó, érteni fogod az üzenetet. Tudod, találkoztam valakivel Alexandriában… egy kivételes nővel. Ránéztem és mindenestül rabul ejtett. Persze előtte is jó ideje üldözött már a gondolat, milyen átkozottul magányos vagyok, ő viszont… ő viszont emlékeztetett rá,

hogy átkozottul jó érzés egy nővel összebújni, hol beszélgetni, hol nevetni, hol elvárások vagy úrifiús képmutatás nélkül kitombolni magunkat… úgy, hogy engedsz a vágyaidnak, utólag meg se neki, se nekem nem kell magyarázkodnunk. És hát mit ne mondjak, a karjában eszembe jutott, hogy ezt az érzést őrültség önként eldobni.

– Nocsak, én meg azt hittem, neked Margaret az igazi.

– Bízom benne, hogy így is van… csakhogy még előttünk áll egy meredek hegymenet, mire kiderülhet, hol válik el a sok szép emlék a szerelemtől. Elkezdtem vágyni rá, ami néha zavarba ejtően új érzés… emellett arról sem könnyű megfeledkezni, hogy közel húsz évet töltöttünk távol és hát ez idő alatt begyűjtöttük a magunk fiaskóit. Magamról legalább tudom, hogy mára elengedtem Evát és vele akarom megélni a jövőt, azt ellenben még ki kell derítenem, ő is így van-e ezzel.

– Ennek dacára így beléd égett az a másik nő?

– Flörtnek indult, mindemellett valami egészen más kerekedett ki belőle. És kijelenthetem, hogy semmiért se adnám azokat a napokat. Annak a nőnek a szenvedélye ráébresztett, hogy még élek… az élettörténete meg arra, hogy elvesztegetem az értékes időt. És szerintem te is ezt teszed, fejest kéne ugranod valamibe, aminek a végét nem látod előre.

– Lehet, hogy te bátrabb vagy.

– Vagy kétségbeesettebb. Szeretem Nolát, mindig is szerettem, de ahogy mondtam, vágyni csak most kezdtem rá. Eva olyan régen elhagyott és a szívemet azóta senki sem tudta megkísérteni. Talán nem is hagytam magamat, nem mernék rá megesküdni, hogy nem a nyitottság hiányzott belőlem…

épp ezért azt tanácsolom neked, ne várj kilenc évet. Bolondság és elfecsérelt idő… amiből így is kevés van.

Jarvis elmerengve nézett Ramra, majd a tálról kivett magának egy szendvicset. Komótosan elrágta, addig nem is szólalt meg. – Hiányozni fogtok. De egy dolgot megkérdeznék … megfordul egyáltalán a fejedben, hogy visszagyere? Vagy minden elhangzott ígéret és leírt szó ámítás?

– Ne mondd, hogy így ismersz engem.

– Nem, de azt látom, hogy megváltoztál. Keserűbb vagy, megfontolt és kihunyt benned valami.

– Kiváló megfigyelés, pontosan így érzem magam. Közben meg el se hinnéd, mi minden jár a fejemben.

– Titok vagy megoszthatod? – szaladt fel Jarvis szemöldöke.

– Korábban is említettem neked, hogy a bátyámmal jó ideje beszélgetünk arról, mi a fenéhez kezdjünk, ha Ceylon, India, meg a többi gyarmat esetleg hátat akarna fordítani a koronának. Már a háború előtt is felütötte a fejét a zúgolódás, néhány makacs törekvés, csak hát akkoriban a brit adminisztráció erélyesen meghúzta a gyeplőt és a hangoskodók csatazaja nem hallatszott túl messzire. Mostanra a helyzet változóban van. 42. óta meggyűlik a bajunk az ültetvényeken…

– A tiéden is?

– Bizony. És erővel kellett odahatni, hogy elvegyem a munkások kedvét a lázongástól. A fivérem közben a folyamatok hátterét is látja, márpedig azt állítja, nehéz évek várnak ránk. A brit jelenlét Ázsiában egyre inkább megkérdőjeleződik. Úgy meg aztán végképp, hogy képtelenek voltak megvédeni az érdekeltségeiket… Indiában erősödik a nacionalizmus, időnként még a hinduk és a

muszlimok is hajlandóak összefogni azért, hogy megszabaduljanak tőlük. Ha másban nem is értenek egyet, ebben mindhalálig.

Ramnak nem kellett többet mondania. – És veletek mi lesz?

– Akár úgy is fordulhat, hogy választás elé állítanak. Maradunk és árral szemben úszunk, vagy mindent feladunk és eljövünk.

– Azt hittem, szereted annyira a szigetet, hogy sose adnád fel az ültetvényt.

– Sokáig én is azt hittem, Jarvis – vallotta be Ram csüggedten. – Csak hát megülte a gyomrom az, amire rákényszerültem, hogy fenntartsam a rendet.

– No és mit szól ehhez a család? A testvéreid?

– Megállapodtunk, hogy együtt maradunk. A szigeten vagy máshol, de együtt… mindenesetre ennyiből is megértheted, miért nem opció számomra itt kihúzni a háború végéig. Odahaza túlságosan is ingatag a helyzet, hogy még hosszabban magára hagyjam a quintát. Nem engedhetem meg, hogy egyesek vérszemet kapjanak amiatt, mert nem vagyok ott. Noláért jöttem el idáig, ámde nélküle is visszamegyek, ha kell. Amíg van miért harcolnom, harcolok. Ha meg már nem lesz… na akkor jön el a pillanat, hogy döntsünk.

Jarvis beletörődően bólintott. – És Margaret? Vele mi a terved?

– Biztonságban akarom tudni. Mire véget érnek a harcok, összeszedi magát, ismerem őt, erősebb, mint gondolnád. És ha már lehet közlekedni Európa felé, vissza kell jönnie. Ez egy felbecsülhetetlen örökség, elárulnánk vele Caspert, ha elkótyavetyélnénk. Mindez akkor is áll, ha netán elfogad engem.

A Jarvisból kiszakadó nehéz sóhajt bántóan őszinte mondat követte. – Átkozottul önző dolgot fogok mondani… bárcsak kifüstölnének titeket Ceylonról, mert akkor visszajönnél és legalább egy igazi haver itt lenne a közelemben.

Ram elhúzta a száját. – Örülnék, ha a jövőbe látnék… most azonban azt érzem, hogy bár még csak a történet elején járunk, én máris torkig vagyok az otthoni csetepatéval. Szeretnék békében élni és dolgozni… semmi másra nem vágyom. Arra pedig nem vagyok hajlandó berendezkedni, hogy életem végéig puskával a kezemben őrt álljak a földjeim határán.

– Ez esetben talán az imáim meghallgatásra lelnek.

– Még az is lehet, úgyhogy kerüld a bajt és őrködj egy kicsit Fácános felett, hogy alkalmasint legyen hova menekíteni a családomat.

Az utolsó közös vacsorát körüllengte az elválás okozta lehangoltság. Ez nem kizárólag Margareten hagyott nyomot, a Pattersonokon ugyanúgy. Ezért Jarvis témát váltott és a saját terveiről beszélt, illetve arról, hogy az 1944-es év végre áttörést hozhat.

– Nem engedélyezett, mivel azonban elutaztok, akár el is mondhatom, hogy ebben az évben akkora máglyát raknak a németek alá, amekkorát elképzelni se tudnak.

– Lehetne egy kicsit világosabban?

Jarvis Ramra kacsintott. – Kifüstölik őket Itáliából és Franciaországból.

– Ez komoly?

– De mennyire, hogy komoly. Jó esetben már a nyáron. Őrületes szervezés zajlik, csapatokat hajóznak át a déli megyékbe, felszerelést halmoznak fel. Vagyis, pajtás, lehet, hogy előbb jöhettek vissza, mint valaha gondoltad volna.

– Nincs ellenemre – emelte Ram Jarvisra a poharát. – És mi a terv?

– Úgy hallottam, átkelni a csatornán és irány Berlin. Arról is pusmognak, hogy Dél-Franciaország felszabadítása is terítéken van, csak még nem tudják, hogy egyidőben zajlanak majd a hadműveletek vagy időben eltolódva. Az olaszok kiestek a játszmából, ettől kezdve a németek csakis magukra számíthatnak. Keletről jönnek a szovjetek, nyugatról meg az amerikaiakkal karöltve mi is megindulunk… Minden esélyünk megvan, hogy lassan megpillantsuk a fényt az alagút végén.

A lelkesítő hírek után Ram úgy határozott, még egyszer megkockáztatja a kérdést, ami már több elutasítást is kiérdemelt. Ahogy vacsora után megállt a kastély legszebb lakosztályának a küszöbén, egy ideig némán figyelte az előkészületeket. Mivel nem tudtak sok poggyászt magukkal vinni, Margaret is kizárólag a legszükségesebbeket csomagolta be. Február közepén jártak, ennek megfelelően Skóciában a tél nem tágított. Közben arra lehetett számítani, hogy az első napok után Portugáliában már kedvezőbb időjárás fogadja őket, azaz meleg ruhákra egyre kevésbé lesz szükség.

A pamlagon várakozó táskára tévedt a tekintete és úgy tűnt, a tanácsai termékeny talajra hullottak, mert alapvető darabokat pillantott meg halomba téve. Egészen addig nem zavarta meg a munkát, amíg Margaret fel nem figyelt a jelenlétére. Ekkor besétált és zsebre dugott kezekkel megállt a készülő pakk mellett.

Margaret ráemelte a tekintetét. A halovány, kissé szégyenlős mosoly mögött ő aggodalmat és kételyeket vélt felfedezni. – Embert próbáló feladat egy nőnek.

– Mindenkinek az – felelte a mentegetőzésre és a dereka után nyúlva magához húzta.

Decemberben egy hasonlóan kedveskedő, a barátság adta kereteket túllépő ölelés más válaszra lelt volna, mostanra azonban Margaretet már nem riasztotta meg a bensőséges gesztus. Ő pedig úgy érzékelte, hogy óvatos lépésekben elindultak egymás felé. Noha egyetlen szót sem ejtettek érzésekről vagy vonzalomról, az apró érintések és az elcsattant két csók azt jelezte, kezdenek megbarátkozni a változásokkal. Az az igéző pillanat a londoni moziban, majd a halálfélelem a rájuk omlott étteremben sok mindent felülírt. – Nem gondoltad meg magadat? Még megteheted… senki nem fog érte megszólni.

– Meg akarsz tőlem szabadulni?

Ram megcirógatta az arcát. – Hogy juthat ilyesmi az eszedbe? Ram Sousa babájának Ram Sousa oldalán a helye.

Az ugratás akkor is felvidította Margaretet, ha magát az elnevezést gyűlölte. – Ram Sousának nem lesz ripsz-ropsz elege a babájából, ha hónapokra összezárják vele?

– Megjegyzem, ez már bennem is felötlött – Margaret kinevette. – Vagyis ki kell találnod, mivel szórakoztatsz el, ha így alakulna – jelentette ki Ram évődve. – Ám mielőtt túlságosan megrettennél az elválástól, a helyedben arra gondolnék, hogy ezt már másodszor csinálod végig.

– Másodszor? Hogyhogy másodszor?

– Annak idején a Caldwell birtokról szöktél el egy új élet reményében, nem igaz?

– Igen, csak akkor Percival Hastings és Dito csomagoltak össze nekem. Miután Rowan és Flockton elől elszaladtam, ők mentek vissza és hozták utánam, ami két utazótáskába belefért.

Másnap azzal keltem útra. Sok haszontalan holmit is bepakoltak, ezért az első alkalommal egész ruhatárat kellett beszereznem.

Az elszomorító történet hatását enyhítendő Ram vicces fintorral megjegyezte: – Sose bízd férfiakra az ilyen feladatokat – kötekedésképpen még hozzátette: – Ők vetkőztetni szeretnek, nem öltöztetni – Margaretből kipukkadt egy jóízű kacaj, mire ő mohón lecsapott a szájára és addig csókolta, amíg át nem karolta a nyakát és oda nem bújt hozzá. Ha ez idáig lettek volna kétségei, vajon egyedül benne alakulnak-e át az érzések, mostanra szétporladtak volna. A varázslat ugyanis egyformán hatott, látta ezt Margaret zöld szemében, érezte abban az ölelésben, ahogy magához szorította. – Akkortájt – szólalt meg, miután felemelte a fejét és újra belenézett a szívének kedves arcba. –, amikor kiderült, hogy évekre Angliába mész… véletlenül meghallottam a szüleimet… az apámat, amint kijelentette… Margaret utazása semmin se változtat. Ez a két gyerek úgy összetartozik, akár a tojás meg a sárgája. És, istenemre, igaza volt.

Margaret végigfuttatta a kezét a nyakán. Megkísértő érintés volt, az a fajta, ami a benne rejlő

érzelmektől több mint egyszerűen érzéki. – Valamikor majd én is elárulom, mit tanácsolt nekem az apám… veled kapcsolatban.

– Miért nem most?

– Mert most csomagolok.

– Méghogy csomagolsz! – vigyorodott el Ram. – Úgy csókolsz, hogy elolvadok.

– Én csak így tudok csókolni – játszott vele Margaret kacér csillogással a szemében. – Amúgy meg évek óta nem is gyakoroltam.

– Miután láttalak Livingstonnal, ezt nem hiteted el velem… csakis felültetett férfiak néznek úgy, ahogy ő.

A neheztelés nem sikerült hitelesre. – Leskelődtél? Ejnye!

– Nem volt szükség rá. Viszont furdal a kíváncsiság, milyen kis titkokat rejtegetsz – suttogta Ram elcsábulva, hogy Margaret haját félresöpörje a nyakából. – Vajon mire vetemedik egy elhanyagolt nő

a messzi északon?

– Először tudni akarom, mivel viszonzod? Esetleg egy izgalmas történettel arról a nimfáról, aki képes szerelmi vallomást firkantani neked egy könyvbe?

– Már mondtam, hogy nőknek nőkről beszélni – Ram színpadiasan ingatta a fejét. – nos… az öngyilkossággal ér fel.

Margaret mókás sietséggel próbálta a karjait lerázni magáról és tudálékos képpel feléje grimaszolt. – Hát majd szólj, ha te is fellebbentenéd a fátylat a titkaidról – elfordult volna, hogy folytassa a pakolást, Ram azonban még egyszer elkapta a derekát.

– Erre még visszatérünk, Margaret Caldwell – ugratta. – Nem hagylak békén, amíg el nem meséled, miért lett Mr. Livingston olyan karót nyelt. Bőven lesz időm, hogy kiszedjem belőled.

– Erőlködj csak, erőlködj. Egy Caldwell-lel nem bánsz el ilyen könnyen.

Ram derültsége abból a felismerésből fakadt, hogy Margaret öntudatos pillantását jól ismerte a múltból. Amikor tizenéves volt és mindenre elszánt, sokszor látta tőle ezt a dacos kiállást és felszegett állat. Apró, biztató jelnek vette, hogy közel három hónap után, amit a közelében töltött, hébe-hóba végre már felbukkant az a virgonc és merészen szájaló lány, akit a tragédiák eddig mélyre temettek. Nevetve a két tenyere közé fogta az arcát, egy villámgyors csókot szórt a szájára, majd az ajtó felé masírozott. – Ne felejts el aludni egy kicsit. Holnap nagy út vár ránk – figyelmeztette és egy utolsó kacsintással kisétált a folyosóra.

Stranraerben a móló, ahol Ram december elején végigsétált, ugyanolyan barátságtalan arcát mutatta. Akárcsak akkor, Jarvis most is megmozgatta a szálakat és miközben a hajóra vártak, a hideg reggel kellemetlenül megcsípte őket. Éjszaka a hőmérséklet fagypont alá eshetett, mert a fadeszkákon fehér réteg ült. A leheletük úszott a levegőben, Jarvis meg hosszú ölelésben magához szorította Margaretet. Nem kellett mondania, mennyire nehezére esik az elválás, ott ült az arcán.

Hajnalban keltek, hogy ideérjenek és bár Ram szívesen kihasználta volna az utolsó órákat, hogy beszélgessenek, valahogy egyiküknek sem jött meg ehhez a kedve. Jarvis komor képpel gubbasztott a kormány mögött, nyomta a gázt és az út nagy részében meg sem szólalt. Ő szintúgy. Fájt a szíve maga mögött hagynia ezt a két és fél hónapot, Fácánost, a Pattersonokat. Rövidke időt töltött itt, ám ennyi is elegendőnek bizonyult, hogy sok szép emlékre tegyen szert. És bár tudathasadásos élmény volt abban a kastélyban meghúznia magát, amely minden kövével Casperre emlékeztetett, ezzel is megküzdött valahogy. Igyekezett a gyász mellett kellő erőt gyűjteni, hogy Margaretet talpra állítsa, segédkezet nyújtson a birtok ügyeinek rendezéséhez és minden érintettel tudassa, hogy a gazda távolléte nem jelenti, hogy bárki azt csinálhat, ami eszébe jut. Sok munkát igényelt addig eljutni, hogy most tiszta lelkiismerettel állhasson a mólon.

Csak hát a búcsú mindig megterhelő. Úgy pedig különösen az, ha találgatni se merik, mikor láthatják viszont egymást. Mert ha ezt az utat túlélik és hazajutnak Colombóba, akkor is évek telhetnek el a visszatérésig. A távolság meg van akkora, hogy később is fejtörést jelentsen legyűrni.

Ahogy Jarvis sutba dobva a formalitásokat átölelte Margaretet, azt bizonyította, hogy a lehangoló kilátások őt is lesöpörték a lábáról.

– Margaret, ne feledje, hogy Fácános visszavárja. Szívesen megőrizzük magának, de ez csakis átmeneti lehet. Elismerem, hogy Casper számos dologban csalódást okozott, ugyanakkor minden követ megmozgatott, hogy a maga kezébe helyezze azt, ami valaha a Ralstonoké volt. A családi örökséget és a saját vagyonát egyaránt. Tudom, mennyire megbántotta, mégis azt kérem, eressze el a haragot és fogja fel ezt a gesztust bocsánatkérésként. Mindez annyit jelent, hogy csak egy kis időre tudjuk nélkülözni önt, amíg meggyászolja a múltat, utána meg visszanyeri a jókedvét és a tettvágyát.

Margaret hálás mosollyal szorította meg a kezét. – Hiányozni fog nekem, Jarvis. A barátsága, ami a legrosszabb napokon is erőt adott. Helyettem is gondoskodjon Adam bácsiról. A személyzet lelkére kötöttem, hogy semmiben sem szenvedhet hiányt.

– Nem is fog, miattunk ne aggódjon. Csak vigyázzon magára, hogy épen és egészségesen megjárja ezt az utat – egy utolsó ölelés után Ram is kapott egyet. Amennyire Jarvis megörült neki decemberben, most annyira letörte a búcsú. – Ne merj meghalni visszafelé, öregfiú. Semmi ostobaság, a tetejébe most ketten lesztek. Néha üzenj, hogy jól vagytok. Én is írok. Ha tudtok, próbáljatok Málta felé menni, addigra előkerítem Chad Coxot. Chiarit meg nem veszítem szem elől, hogy próbáljon meg Afrikában keríteni valami gyors és jó megoldást.

– Előre is köszönöm. Ha kell, kivárunk Portugáliában. Beszélek Tyler Williamsszel, megígérte, hogy ismét kisegít. Ugye, üzensz Kandybe Johnnak vagy Tomnak, hogy elindultunk? Ditónak meg táviratozom, amint kikötünk Lisszabonban.

– Mindent intézek, ahogy megbeszéltük. Csak ígérd meg, hogy nem utoljára találkoztunk.

– De nem ám! Ahhoz viszont neked is életben kell maradnod.

– Áll az alku!

– És legközelebb már a kalandjaidról akarok hallani. Remélem, a randit se felejted el Londonban?

Jó előérzetem van a dologgal kapcsolatban… ne szalaszd el az alkalmat.

– Rajta leszek – eresztett meg Jarvis egy bágyadt mosolyt.

A hajó, amire vártak, a kitűzött időpontban érkezett. Mindössze egy-egy megismételt búcsúszóra jutott idő, aztán az egyik katona bevette a táskáikat, a másik pedig először Margaretet, majd Ramot is besegítette a mélyített fedélzetre. A jármű további időhúzás nélkül kifarolt a móló mellől és ahogy megfordult, sikerült visszainteniük Jarvisnak. Egy tapodtat sem moccant, szobormereven állt és a levegőbe emelt kezével nézett utánuk. Ám a borongós reggel, illetve a távolság fokozatosan elnyelte őt meg a skót partokat. A katonák magukra hagyták őket, hogy a hajó irányítására összpontosítsanak, ezért Ram leroskadt az egyik padra. Kétórányi utazás várt rájuk Belfastig.

Margaret körbejárta a szűk belső teret, közben kikémlelt a semmitmondó szürkeségbe. Egy ideig a szemközti oldalon ácsingózott, a tekintetét elnyelte a messzeség. Ram észrevette, hogy olyan erővel szorít egy korlátot, mintha az élete múlna rajta. Odasúgta neki, hogy gyere már ide, mert nem akarta nézni ezt a zavarba ejtő mozdulatlanságot. Beletelt néhány másodpercbe, végül mégis odabillegett hozzá. El kellett kapnia a kezét, nehogy elessen, mert a hajó a tenger hullámaival dacolva repesztett nyugat felé.

– Nem akartam sírni – szipogta Margaret lerogyva mellé és a vállára ejtette a fejét.

– Most csak hunyd be a szemedet és próbálj meg aludni.

– Mikor érünk Belfastba?

– Nagyjából két óra.

– És utána?

– Úgy másfél óra Dublinig, onnan meg még három Waterfordig. A nap jó részét a vonaton töltjük.

– Nem fogunk elkésni?

– Nem. Belfastban reggelizünk is valamit, attól jobb kedved lesz.

Margaret, hogy önmagát felderítse, azt mondta: – Alig várom, hogy a Sousa ültetvény teájából ihassak. A legjobb tea a világon – Ram egyetértően mosolygott. – Nem bánod, ha fogom a kezedet?

Szeretném érezni, hogy itt vagy velem.

Ram kinyújtotta a tenyerét, hogy Margaret belefektethesse a sajátját, ahogy régen is tette. Aztán megigazította a fejét a vállán és nem sok kellett, hogy a hajó mozgása elringassa. Ő maga is megsínylette a korán kelést, nem említve az elválást. Az indulásról egyszerűbb volt beszélni, mint az első lépéseket megtenni. Búcsút venni Adam Pattersontól, Mr. Adamstől és a személyzet tagjaitól,

akik a hajnali óra dacára összegyűltek, hogy elbúcsúztassák Margaretet. Megindító jelenet kerekedett, ahogy a sok álmos szemű ember felsorakozott. És nem is kellett csalódniuk, mert Margaret mindegyiküktől egyesével köszönt el. Aztán amikor Jarvis keresztülhajtott a falun, még Whily doktor is megállította őket, hogy jó utat kívánjon. Amennyire Caspert születésétől a haláláig bálványozta, a szeretetét magától értetődően Margaretre is kiterjesztette. Ott táncolt a szemében két könnycsepp, miközben a legjobbakat kívánta és hozzátette, szeretné megérni, hogy az utolsó élő

Ralston visszatér.

Fárasztó nap volt. Kétórás autóút végén fél nyolckor hagyták el Stranraert, hogy átjussanak Írországba. Nem hiába katonák intézték az átkelést, mert óramű pontossággal egy óra ötven perc alatt értek át a túloldalra. Ram ugyanazt a receptet követte, ami decemberben működött, úgyhogy taxiba szálltak és a pályaudvarra vitették magukat. Ott pár perccel ugyan, de lekésték a dublini csatlakozást, így a várakozás egy órájában beültek a vasúti étkezdébe, hogy harapjanak valamit. Az étlap nem volt fejedelmi, arra mégis megfelelt, hogy Dublinig ne éhezzenek meg. Valamivel dél után bezötyögött a szerelvény a főpályaudvarra, ahol az első útjuk a menetrendhez vezetett. Belfasttal ellentétben itt nagyobb szerencséjük volt és harminc perc se kellett, hogy feljussanak a következő

délnek induló járatra. A szerelvény nem volt tele, ezért gond nélkül találtak helyet az étkezőkocsiban. A megterített asztaloknál szendvicseket, háborús süteményeket és teát szervíroztak.

– Olyan szomorú arcot vágsz, hogy kezd rossz érzésem lenni – bukott ki Ramból, miután megkapták a kért menüt.

– Ne haragudj rám, bántana, ha azt gondolnád, legszívesebben máshol lennék.

– Merthogy itt akarsz lenni?

Margaret biccentett. – Igen. Csakhogy a szívem ettől sem lesz könnyebb. Feltolult ez a millió emlék, ami ahhoz az életemhez fűződik, amit itt alakítottam ki. A megérkezésem utáni zajos hónapok Londonban, amíg férjhez nem mentem. Társasági összejövetelek, meghívások, lóversenyek, kirándulások, víkendek. A végén meg Skócia és Fácános. Nem tagadom, időnként nehéz volt, de ettől még meggyötör az elválás. Mintha másodszor is mindent feladnék, hogy az egészet máshol kezdjem újra.

– Lehet, hogy nem hiszed el, mégis átérzem. Tavaly ősszel alig vártam, hogy elindulhassak hozzád… ennek ellenére, amikor elhagytam Colombót és egy hétre Ádenben rekedtem… nekem is eszembe jutott, vajon mi az ördögöt keresek én ott? Szívem szerint visszafordultam volna, annyira számkivetettnek éreztem magam. Az a világ egyetlen elemében sem idézi a szigetet. És persze megtépázta az idegeimet, hogy mennyivel előrébb tarthatnék, ha nem kellene ott rostokolnom. A világ vége, homok és hőség. De összeszorítottam a fogamat és elkezdtem kalandként felfogni, hogy új helyeken járok, új embereket ismerhetek meg. Azt mondom, te is megpróbálkozhatnál valami ilyesmivel. Most ezzel kell beérnünk és annak is örülni, hogy egyik helyről a másikra egyáltalán eljutunk.

Margaret elmélázva nézett Ramra. – Miért nem üzentél, hogy eljössz hozzám? Várhattalak volna, számolhattam volna a napokat, amíg oda nem érsz.

– Meg akartalak lepni. Meg aztán eszembe jutott, hogy ha történik valami az úton… sokkal rosszabb lenne, hogy te vársz, én meg soha nem érek el Fácánosra.

– Egy kicsit félek – vallotta be Margaret, miután kinézett az ablakon túl elsuhanó tájra.

– Ha tudni akarod, én is. Az tartja bennem a lelket, hogy mindössze pár nap a tengeren és amint eljutunk Portugáliába, már jobb lesz. Még akkor is, ha várnunk kell az alkalmas pillanatra, hogy továbbmenjünk.

– Miért javasolta Jarvis, hogy Máltával kísérletezzünk?

– Onnan talán el tudunk repülni Egyiptomba vagy az Arab-félszigetre, ahol Jean-Michel Chiarinak akadnak kapcsolatai. Mintha Dito is említett volna valamit, majd rákérdezek. Ebben az esetben nem kéne körbehajózni a világot. Repülni gyorsabb, ámbár minden azon múlik, hogy jókor legyünk jó helyen.

– Kifőztetek valamit Jean-Michellel?

Ram felhörpintette a teáját. – Amikor januárban Fácánoson időzött, egész listát állított össze azokról, akiket ismer és érdemes egy szívességért kopogtatni náluk.

– Na, de azok franciák?

– Nem feltétlenül. Az a benyomásom, hogy irigylésre méltóan kozmopolita pasas, mindenhol ismer valakit. Ez még jól jöhet nekünk. A listán túl azt mondta, kapcsolatban maradunk és ha tudja, megtolja a szekerünket.

– Feltéve, hogy meg tudja tolni.

– Ebben a zűrzavarban az összeköttetések aranyat érnek. Idefelé is azt tapasztaltam, hogy egy-egy telefonhívás a megfelelő helyre minden zárat kinyit.

Odakint annak ellenére esti sötétség ereszkedett a vidékre, hogy a kora délutánban jártak.

Goromba felhők lógtak a sziget felett, amelyek nem engedték át a fényt. A vonat üvegét az eső

csíkozta, miközben hangos kattogással robogtak a déli partok felé. Azóta, hogy a sínek egyre távolabb kanyarodtak az Ír-tenger szürkeségétől, a zöld mezők végeláthatatlanul kísérték őket.

Errefelé a tél már nem idézte Skócia zordságát, eképpen nyoma se volt hónak vagy fagynak.

– El nem tudom képzelni, mi mindenen mehettél keresztül egy ilyen viszontagságos úton.

Ráadásul úgy, hogy egyedül voltál – nézett Margaret az asztal túloldalára.

– Hozzászoktam az egyedülléthez. Az utóbbi időkben társaságom se nagyon akadt. Ahogyan te magadra maradtál Fácánoson, én is egyedül voltam a quintán. Ennek köszönhetően az utazást is átvészeltem – Ram elmerengve kavargatta a második csésze teáját. – Megdöbbentő, az ember mi mindent kibír, ami persze nem jelenti, hogy most ne örülnék annak, hogy velem vagy.

– Kár, hogy már nem vagyok az a szórakoztató lány, aki voltam. Bármit megadnék, hogy újra annyit nevethessünk, mint annak idején.

– Nem csak te változtál meg, Nola… az idő és a balul elsült szívügyek nem kizárólag téged kísértenek. Ez mégsem kell, hogy bármiben is megakadályozzon minket.

– Ha nem is akadályoz, befolyásol. Szégyellem, de ennyi idő sem volt elegendő, hogy túllépjek Casper viselkedésén. Árulásnak érzem… nem látta vagy nem akarta látni, mi mindenre hajlandó voltam érte… el is fogadta, utána mégis elfordult tőlem és magába zárkózott a problémáival. Nem értette meg, mit jelent összetartozni. Márpedig ez a harag, ami bennem rekedt, befolyásolja az érzéseimet… a friss érzéseket is.

Se a mondandót, se a lehangolt tekintetet nem lehetett félreérteni. Úgyhogy Ram egy kis gondolkodási időt követően mindössze annyit mondott: – Kérlek, ne fossz meg a reményeimtől.

– Csak őszinte vagyok. Az baj?

– Éppen ellenkezőleg. Mi mindig is így játszottuk ezt a játékot. Egyet mégse felejts el… nálam jobban egyetlen férfit sem ismersz. Lehet, hogy kihagytunk egymás életéből néhány évet, lehet, hogy ma keserűbb vagyok, mint amikor ott a kikötőben búcsút vettél tőlem, jellemet azonban nem cseréltem, akkor sem, ha megrágott és kiköpött az élet.

– Akárcsak engem. Az kínoz a legjobban, hogy ma már senkinek sem lehet hinni? Mert a fogadkozások meg a szenvedélyes vallomások rendre súlytalannak bizonyultak.

– Ezzel mit akarsz mondani?

– Mindkét Ralston megváltozott, miután…

– Miután mi?

– Felejtsd el, kérlek, közönséges dolog lett volna…

– Akármilyen közönséges, hallani akarom.

Margaret elkínzottan sóhajtott fel. – Miután átlépték a hálószobám küszöbét. És ahelyett, hogy valós összetartozás vagy mélyebb szeretet származott volna belőle… bár talán ennek így is kell lennie. A férfiak kihasználják a nők gyengeségeit.

Ram nem tudta, mit feleljen egy ilyen vallomásra. Azt maga is megtapasztalta, az emberek milyen gyorsan túllépnek másokon, az érzéseken, még azon is, ha nehéz időkben segítették ki őket.

Nemigen lehetett arra számítani, hogy bárki bármit viszonozna. Se hétköznapi szívességet, se olyan elköteleződést, ami Margaret és Casper között egykor létezett. És hát Eva eltűnése óta már azt sem hitte, hogy legalább a megvallott érzések garanciát jelentenének. Ő maga a nőtől, akivel közös jövőről ábrándozott, esélyt sem kapott egyenesbe hozni a dolgokat. Legalább megkísérelni a lehetetlent és az apja elé állni a terveivel. Eva döntött, csomagolt és távozott, hogy pár keresetlen szó maradjon utána. Szavak, amelyek nem árulkodtak a korábban átélt szerelemről, gyengédségről és álmokról. Gyakran latolgatta magában, vajon nem az apja előzte-e meg és egy ügyes húzással elüldözte mellőle. Ám ha így is történt, ő már sose fogja kideríteni. Kilenc éve búslakodott és élt egy bezárkózó, színtelen életet, mert Margarethez hasonlóan nem tágítottak tőle a sérelmek. Amikoris nem várt módon éppen egy vadidegen nő tanított meg neki valami fontosat: hogy szeresse jobban önmagát.

– Mire gondolsz? – faggatta Margaret, miután visszatértek a helyükre és behúzták maguk mögött az ajtót. A sors kegyeltjei lehettek, mert senki más nem telepedett le a fülkében.

– Alexandriára – mondta bizonytalanabb hangon, mint amennyit az az észveszejtő kaland megérdemelt volna. – Akadt valaki, aki csodás titkokat mesélt nekem az életről… az igazi értékekről, a szenvedély tisztaságáról. Ráébresztett, hogy a bánat és a csüggedés önmagunk elfecsérlését jelenti. Minél tovább tart, annál több időt veszítünk, holott addig is élhetnénk… szép dolgokkal kényeztethetnénk magunkat, élményekkel, szerelemmel… te is, Nola… bezárkózol és dühös vagy, mert Alden és Casper Ralston elbánt veled. Ha ez igaz is, meddig akarod ezt folytatni? És meddig akarsz mindenki mást egy kalap alá venni velük? Mert ez se rajtad nem segít… se rajtam, ami azt illeti – Margaret meglepett tekintetére válaszul Ram rászánta magát, hogy többé nem beszél mellé. –

Várni tudok, lemondani nem.

Margaret egy végtelen percig némán fürkészte őt, mielőtt az ujjai végigszaladtak a karján. –

Tetszik ez a szó, gyönyörűm – suttogta aztán ellágyult hangon.

– Tetszik? Miért, mit súg neked?

– Tele van tűzzel – hajolt előre és megcsókolta őt. Ram átfogta a nyakát, hogy el se húzódhasson többé.

Amikor Waterfordban a táskáikkal megpakolva a peronra léptek, már nem esett az eső. A vasszerkezet alatt, ami az utasok számára az egyetlen védelmet nyújtotta, csak úgy fütyült a hideg szél. A nyirkos és goromba időben mindenki mélyen a kabátjába burkolódzott, ezzel szemben a kalapokat a kiszámíthatatlan légmozgás lesöpörte a fejekről. Egyesek nem is voltak elég élelmesek, hogy időben elkapják a sajátjukat. Miközben a dublini utasok szétszéledtek, ők a kijárat felé araszoltak. A visszafelé kiírt szerelvényhez érkezők között kellett utat törniük, hogy a várócsarnokig eljussanak. Ram emlékezett rá, hogy a főbejárat közelében tette ki az a taxi, ami a kikötőből elhozta.

Amikor a félig behajtott kapuszárny mögül kibukkantak, észre is vette őket egy kocsi és fuvarban reménykedve odagurult hozzájuk. A sofőr lefékezett, hogy be tudják tenni a táskákat, majd beüljenek. – Hova vihetem önöket?

– A kikötőbe legyen szíves – felelte Ram.

– Jó kis időt választottak.

– Én úgy hallottam, maguknál mindig esik.

A férfi jót mulatott a visszavágáson. – Esik, az igaz, na de nem mindegy, hogyan! A hölgy majd megfagy, úgy látom!

– Van a kikötőben bármi, ahova behúzódhatunk?

– A „The Lions” éjjel-nappal nyitva van. A kocsma.

– És jó a sör?

– A legjobb!

Nem tartott sokáig odaérni, ugyanis a barátságtalan időjárás kevés embert csalt ki az utcára.

Néhány forgalmasabb csomópont kivételével akadálytalanul haladhattak. A szél még a kocsit is meg-megtaszította, csak úgy dudált, ahányszor a sofőr leengedte az ablakot. Ők kíváncsian forgatták a fejüket, hogy kivegyenek valamit a városból. A rossz idő miatt esteledni kezdett, jóllehet a teljes sötétség egy-két órát még váratott magára. Ezek a fényviszonyok viszont megkönnyítették a helyzetüket és már messziről ki lehetett venni a lehorgonyzott hajókat. Az apró automobilból mindegyik félelmetes monstrumnak tűnt. A rakodás nem egynél zajlott, a jelek arra utaltak, hogy több is hosszú útra készül. Ahogy a taxi bevette az utolsó kanyart, a hozzájuk legközelebbi hajó tatjára festve megpillantották a nevet: Voyageur. Előtte három másik sorakozott.

– Be tudna minket oda vinni?

– Sajnálom, uram, a mólón csakis a kikötő járművei hajthatnak végig – mentegetőzött a férfi. – Itt tudom kitenni magukat a „The Lions”-nál. Tovább nem mehetek.

Miután kifizették a fuvardíjat, a taxi vissza is fordult és elhajtott a város irányába.

Ahogy Ram a kocsmából kiáramló fény felé fordította a karóráját, Margaret megkönnyebbülten állapította meg: – Időben vagyunk.

– Éppen terv szerint, nem igaz?

– Iszunk valamit búcsúzóul?

– Kiváló ötlet. Mi lenne, ha előtte felvinném a csomagjainkat a hajóra? Ha még rakodnak, úgyis útban leszünk, addig beülünk ide.

– Melyik hajó az?

– A második, a Sirène de la mer. Idefelé is ezzel jöttem.

– Nahát!

– Elkísérsz vagy megvársz itt?

Margaret habozott. Elnézett a móló felé, majd a kocsma irányába. – Van ott egy kis beugró, behúzódom oda a szél elől. Ugye, csak megfordulsz?

– Pár perc, nem több.

– Jól van, a fedezékben megvárlak.

Ram felnyalábolta a táskáikat és sietős léptekkel megindult a mólón. Az erősödő szürkületben is jól látszott, hogy a Sirène-hez nem kell a hosszú betoncsík legvégéig menetelnie. A kegyetlenül vágó szélben jóval hidegebbnek érzékelte a levegőt, ezért ezt a fordulatot értékelni tudta. A tetejébe a palló tövénél két ismerős alakon akadt meg a szeme. A felismerés oda-vissza működött, mindkét matróz hitetlenkedő vigyorral lépett feléje.

– A mindenségit! Csak nem repetázik, Monsieur Sousa? – köszönt rá Gamil Ebeid.

– Feltéve, hogy felvesznek! Jó estét, Gamil – üdvözölte Ram és élt a korábbi engedéllyel, hogy a matrózokat a keresztnevükön lehet szólítani.

– Már miért ne? Örülünk a társaságának – Gamil megszabadította két csomagtól, majd a fejével a társára bökött. – Emlékszik Ihab Karimra?

– Hát, persze! Ihab és én jócskán megküzdöttünk a ruhás zsákokkal.

Ihab felnevetett. – Nagyszerű meglepetés viszontlátni. Felvigyük a csomagjait?

– Nagy szívességet tennének. A menyasszonyomat a kocsmánál hagytam, még egy sört….

A mondatot azonban nem tudta befejezni, mert a dudáló szél felett női sikoly hasított a levegőbe.

Gondolkodás nélkül elhajította a még a kezében levő táskákat és a kocsma irányába vágtatott. Előbb hallotta meg az emelt hangú vitát, a tiltakozást, majd egy férfi dühödt szitkozódását, mint a két sziluett kivált volna a sötétből. A szélfogó fal felé rohant, hogy mögötte rátaláljon az illetőre, aki Margaretet az épület oldalához lapította. Késsel a kezében fenyegette, majd amikor szabadulni próbált, durván odalökte a farönkökhöz. Margaret ennek ellenére kisiklott a szorításból és kevés híján elsurrant mellette, de az utolsó másodpercben a férfi megragadta a haját és visszarántotta.

– Vegye le róla a kezét! – förmedt rá Ram.

– A nő az enyém!

– Ez a tiéd, öregem – lépett előre és erőből orrba vágta.

Margaret kiolvashatta a mozgásából, mire készül, mert vele azonos ütemben másodszor is kifordult a szorításból és a támadója térdét vette célba. Ettől aztán orr és térd egyszerre reccsent. A harciaskodó idegen ösztönösen előre lendítette a karját, mire Margaret felkiáltott. Ebből Ram gyanította, hogy a kés hegye elérhette.

– Menj, Nola, fuss! – szólt rá, ő pedig kérdezősködés nélkül elszaladt.

Eközben Gamil és Ihab odaértek, hogy megtámogassák. Az egyik jó ütemben elkapta a hadonászó kezet, a másik meg ellentmondást nem tűrően lefogta a férfit. A dulakodás legfeljebb egy percig tartott, addigra a kés a kövezetre hullott és a nélküle védtelen alakot megadásra kényszerítették.

Egyikük sem esett neki, egyenlőtlen küzdelem lett volna, hiszen ők hárman voltak, az meg bűzlött az alkoholtól. Amikor mégis feléje lendült, Ram egyetlen ütéssel leterítette. Úgy csuklott össze, akár a rongybaba.

– Menjünk, monsieur – javasolta Gamil, elvégre is a verekedős kedvű ír többé nem állt talpra.

Margaret valamivel odébb ácsorgott és rájuk várt. A vállán elszakadt a kabát, alighanem ott érte el az az utolsó kaszáló mozdulat, amivel a kés belevágott. Az ijedtség dacára Ramra mosolygott, ő

meg magához ölelte. – Nola, hadd mutassam be Gamilt és Ihabot. A korábbi útról ismerjük egymást.

A hölgy a menyasszonyom, Margaret Caldwell.

A kölcsönös bemutatkozások után Ihab felkapott két poggyászt és felkapaszkodott a pallón. –

Megkérdezem a kapitányt, melyik az önök kabinja. És ha megbocsátja nekem, mademoiselle, meg kéne nézni, nem sebesült-e meg.

Éppen csak felértek a fedélzetre, Ihab máris visszajött, hogy elkísérje őket a fülkéhez, amit Amir Bahar kijelölt a számukra. Alig pakoltak le, maga a kapitány is betoppant. Lelkesen megrázta Ram kezét, valamint bemutatkozott Margaretnek. – Sajnos még rakodunk, késve tudunk kihajózni. Ezért egyetlen percre néztem be. Hallom, mi történt a kocsmánál – ingatta a fejét. – Nagyon restellem, mademoiselle, de azok részeg írek, ezen a hajón tökéletes biztonságban lesz, ezt garantálom. Ha baja esett volna, kérem, szóljanak, lesz segítség.

– Nagyon kedves, kapitány.

Bahar biccentett Margaret felé, majd Ramra lesett. – Elnézésüket kérem, amiért nem áll módomban sokat foglalkozni az illemmel. Annyi árut viszek, hogy néhány kabin is megtelt, így kevesebb férőhely marad. Ezt a nagyobb fülkét tudom maguknak adni, viszont nincs kettő, hogy szétköltözzenek. Kényszerhelyzet. Ezen a falon is van egy lehajtható ágy, a matrac ott lesz a másik alatt, meg tudnak ágyazni.

– Ezért is hálásak vagyunk.

– Nos, mennem kell, hogy félóra múlva kifuthassunk vagy a konvoj nem vár ránk.

Magukra maradva egy darabig farkasszemet néztek, mielőtt Margaret felnyögött. – Megijedtem.

– Minden okod megvolt rá, az az őrült késsel fenyegetett. Hadd nézzem a válladat. Megvágott?

– Legfeljebb megkarcolt – a két réteg ruha ezúttal jól jött, a kés hegye éppen csak megkaristolta Margaret bőrét. – A sört majd Lisszabonban megisszuk, mit szólsz?

Ram elnevette magát. – Egyetértek – körbenézett a fülkében. – És ha jól értem, hálótársak leszünk.

– Én meg ha jól értem, rám sóztál egy jegyességet?

– Jobban hangzik, mint a Ram Sousa babája – kacsintott Ram, mire felhangzott a nap első kacaja.

Félóra még kellett, hogy a rakodás befejeződjön. A rakterekben rohamtempóban dolgoztak, ezt a dübörgés is igazolta. Aztán egyszer csak felhangzott a kürt és megmozdult a hajótest. Újra felvették a kabátokat és kimerészkedtek a fedélzetre. Addigra már észlelhető távolság keletkezett a rakpart és a hajó között. A terjedelmes jármű kilavírozott a helyéről, hogy a Barrow folyó hullámain megkezdje az utazását dél felé. Még egy hajó tartott velük, a Voyageur, az is Al-Abal szolgálatában. Időközben a természetes fények odavesztek és mire elérték a Szt. György Csatornát, már csak a Hook Világítótorony adott némi támpontot. Időközben szemerkélni kezdett az eső, ami a torony forgó fénypászmájánál sűrűbbnek tűnt, mint érezték. Margaret vágyódó pillantással lesett a part felé, ami egyre messzebb és messzebb került. Ram nem is akarta megzavarni a búcsúban, mindössze odaállt mögé, hogy megvédje a hideg széltől.

– Három hónapja még nem gondoltam volna, hogy ezt látni fogom.

– Három hónapja a legtöbb napot végigsírtad. Annál semmi sem lehet rosszabb.

– Attól tartok, igazad van. Caspert meggyászoltam, az odaveszett álmaimat is meggyászoltam…

ideje, hogy mostantól magamra gondoljak. Hátha valaki engem is tudna szeretni.

Ram átkarolta a derekát, hogy közelebb vonja és a sapkájára hullajtott egy puszit. – Tudod, hol keresd őt – búgta a fülébe, Margaret pedig anélkül, hogy ránézett volna, a derekát ölelő karjára csúsztatta a kezét.

– Hogy is volt az, amit Alexandriában tanultál? – kérdezte némi szünet után. – Kényeztessük magunkat jó dolgokkal, ugye? – ekkor kissé kicsavarva a nyakát mégis feléje fordult. Ő meg úgy látta, az arcán elhalványult a búslakodás.

– Nehéz elfogadni, hogy a rossz döntések is az életünk részei… és hát akármennyire is plusz súlyt jelentenek, nem hajíthatjuk el őket, hogy megkönnyítsük a jelent.

– Ha meg lehetne tenni, te mit csinálnál másképpen?

– Nem hagynám, hogy azt a percet, amikor már tudom, mit akarok és az az enyém lehet… nos, azt a percet bárki elvegye… bárki…

Ram nem mondott egyebet, akkor sem, ha Margaret megbabonázott pillantása nem eresztette.

Ám ekkor kisebb fajta mozgolódás támadt a fedélzeten, ezért a többiek között elvegyülve ők is odasodródtak a fiatal férfi közelébe, aki első tisztként mutatkozott be. Ram eltűnődött azon, vajon hol lehet Simon Fraise, aki nélkül, korábban legalábbis úgy tűnt, Amir Bahar sehova se hajózna. A rövid beszéd a legfontosabb szabályokat ismertette. – Ha minden terv szerint megy, öt vagy hat nap alatt Portugáliában leszünk. A konvoj Portóba tart, mi is ott kötünk ki, aki ki akar szállni, ott megteheti. A következő állomás már Marokkó lesz – Margaret kérdőn sandított Ramra, ő azonban

beletörődően vonogatta a vállát. – A hajón a fedélzetet, illetve azt a szintet használhatják, ahol a szállásuk van. Minden más tiltott terület. Az étkezésekre ugyanazon a szinten kerül sor nyolckor, egykor és hatkor. Aki tizenöt percen belül nem jelenik meg, arra nem tudunk várni. Az út során rossz időre számítunk, vihar, hullámzás, heves esőzés idején senki ne maradjon a fedélzeten. Sötétedés után egyedül feljönni tilos. A kabinokban vigyázzanak az elhelyezett tárgyakra, hullámzáskor bármi leeshet, ütést vagy sérülést okozhat. Éjszakára mindenki zárkózzon be. Amennyiben bármilyen támadás fenyegetne, a hajókürt megszólal és attól kezdve kötelesek a kapitány utasításait követni.

A vacsora során kiderült, hogy tizennyolc utas fért fel a hajóra, köztük több család. Bahar kitett magáért és az összes kérdésre igyekezett megnyugtató válaszokkal szolgálni. Ugyanakkor becsülendő módon egyetlen pillanatig sem tagadta, hogy az óceán továbbra sem biztonságos, emiatt a konvojt kísérő két felfegyverzett hajó a legkisebb probléma esetén átveszi a parancsnokságot. Azt is elmondta, hogy vészhelyzetben mindenki okosabban teszi, ha akadékoskodás helyett engedelmeskedik, ezt a tengeren meg is kell tennie. Az a nyíltság, amivel beszélt, varázserővel bírt, mert a kérdések fokozatosan elfogytak és kellemesebb témák kerültek terítékre. Egészen addig, amíg kiürültek a tányérok és a társaság szétszéledt. Legtovább Ram és Margaret időztek.

– Nem emlékeztem, hogy a hajó Marokkóba tart – vallotta be Ram.

– Amíg össze nem állt a rakomány, Monsieur Al-Abal lebegtette a végcélt. Tudom, hogy Lisszabonba akartak menni, de sajnos ez most nem lehetséges.

– Emiatt ne fájjon a feje, kapitány, vonattal továbbmegyünk. És hol van Simon? Az volt a benyomásom, hogy akár a motor, kötelező alkatrésze a hajónak.

Ahogy a szájába tömött egy kis mogyorót, Bahar vidáman hunyorított. – A legutóbbi utunkon alatta maradt a lába egy nehéz ládának, emiatt arra kértem, pihenjen két hetet. Casablancában tér vissza a fedélzetre.

– Mindenképpen jobbulást neki. De árulja el, hogyan lehetséges, hogy egy arab kapitánynak francia első tisztje van? Ebben a mai világban jellemzően fordítva szokott lenni.

– Mert ebben a mai világban rendre a származás és a bőrszín dönt a képességek helyett. Vagy magát, Monsieur Sousa, nem érte még kellemetlenség azon a szigeten, ahol a többség sápadt, sőt, nem egyszer vörös és szeplős is?

– Dehogynem.

– Na, látja! Amúgy meg a kérdésére a válasz az, hogy Simonnal együtt nőttünk fel Rabatban.

Barátok lettünk és akkor sem szakadt meg a kapcsolatunk, amikor ő Párizsba ment, hogy a Szajnán hajózzon. Uszályokon dolgozott, amíg fel nem bukkantak a németek, neki meg eszében se volt ott maradni. Így hazajött, én meg megkérdeztem tőle, nem akar-e az én hajómon szolgálni. Monsieur Al-Abalnak nem volt ellenvetése, őt a teljesítmény érdekli és azt mondta, ha vele dolgoznék, vegyem fel.

Ram kíváncsian hallgatta a történetet, jóllehet már azelőtt is volt egy megérzése, hogy ilyesmi húzódhat a háttérben. – Ezek szerint mindketten marokkóiak? És hogy áll a helyzet arrafelé?

A konyhások kérdezősködés nélkül a kapitány elé tettek egy csésze teát. – Mondhatom, hogy ebben az évben hírnévre tettünk szert. Legalábbis Casablanca. Január elején, talán 10-én vagy 11-én megjelent a Függetlenségi Kiáltvány, ami igen nagy port kavart.

– Függetlenségi Kiáltvány? Csak úgy, a semmiből?

– Nem egészen a semmiből. 1942. novemberében szálltak partra a Szövetségesek, hogy a mi földünkről kezdjék el az afrikai előrenyomulásukat. Ez persze azt is jelentette, hogy elzavarták a franciákat, akik a Pétain féle bagázzsal összejátszottak.

– És kik léptek a helyükbe? A Szabad Franciaországért Mozgalom?

Bahar a teája felett helyeselt. – Ki más? Ezt egyébként a saját nacionalistáink megtapsolták.

Akárcsak V. Mohamed, a szultán. Őt korábban a franciák madzagon akarták rángatni, csakhogy nem szimpatizált a hitleristákkal, sőt az országban élő zsidókat is megvédte. Ezek után jöttek a Szövetségesek és tavaly januárban Roosevelt ígéretet tett neki, hogy a háborút követően támogatni fogja Marokkó függetlenségét.

– A franciák nem örülhettek.

– Hát, sok mindennek tényleg nem örülhetnek. Tavaly decemberben azok, akiket a korábbi francia garnitúra nem vetett börtönbe…

– Nacionalisták?

– Azok, igen… nos, pártot alapítottak. Ez a kiáltvány is az ő művük, amit támogatóként sokan aláírtak.

– És mit akarnak? Elhajtani a franciákat és függetlenséget?

– Ilyesmit. Azt hallottam, hogy a támogatók ezúttal egész széles körből kerültek ki és az írásukat még a szultánnak is benyújtották. Mondanom se kell, hogy a franciák úgy felpattantak, mint akik tüzes vasba ültek. Azt követelték a szultántól, hogy nyilvánosan ítélje el az irományt és tartóztassák le az aláírókat. Vagy húsz embert rács mögé is dugtak, de tudja, hogy van ez… ami egyszer kiszabadult, azt nem lehet többé visszazárni a palackba.

Jóval később, amikor már búcsúzni készültek, Margaret megkérdezte Bahart az időjárásról. – Az évnek ebben a szakában nem túl kegyes hozzánk az idő, mademoiselle. Engem mégis jobban aggaszt, hogy túl sok német hajó nyüzsög erre. Vak szerencse, kit néznek ki maguknak.

– Melyik a legveszélyesebb szakasz?

– Nem tudok legeket mondani, amikor például decemberben Monsieur Sousával erre jártunk, Bretagne magasságában csaptak le ránk… az utóbbi időben Bretagne és a Vizcayai-öböl között jelentek meg azok az átokverte hajóik. Ma éjjel nyugodtan alhatnak, utána azonban már elkél egy-két ima.

A kiadós beszélgetés végén visszatértek a maguk fülkéjébe. Fáradtak voltak, elvégre is korán keltek és ez egy megterhelő napnak bizonyult. Tele volt érzelemmel, az elválás terhével, nagy utat tettek meg Fácánostól Waterfordig, zárásképpen meg jött az a kakaskodás a kikötőben. Minden amellett szólt, hogy kipihenjék ezt a kimerítő huszonnégy órát. Ehhez képest Ram meglepve hallgatta Margaret szívből jövő kacaját. A megtelepedő csendben már mindketten lefeküdtek, a lenyitott fekvőhelyek elviselhetőnek bizonyultak ahhoz, hogy néhány éjszakát kibírjanak rajtuk.

Ekkor zúzta szét a derűs hang a nyugalmas estét.

– Láttad a fickó képét, amikor ugyanabban a másodpercben te orrba vágtad, én meg megrúgtam?

Azt sem tudta, mi történik vele.

– Első osztályú időzítés volt. Bár meg kell mondjam, minden más nő elinalt volna, bezzeg te nem!

Leálltál dulakodni egy részeg alakkal. Hát, tudod… ugyanolyan eszeveszett vagy, mint régen.

– Soha nem voltam eszeveszett.

– A fenéket nem, emlékszem, amikor addig szemeztél egy majommal, amíg az mozdulatlanná nem dermedt. És akkor olyan magas hangon sikítottál az arcába, hogy a szerencsétlen reszketve kereket oldott.

Margaret egyre önfeledtebben mulatott, alig bírta abbahagyni. – Talán csakugyan eszeveszett voltam – jegyezte meg szikrányi megbánás nélkül. A hangja pedig azt sugallta, hogy elszakíthatatlanul kapaszkodik az életüknek egy jóval boldogabb időszakába.

Az első tengeren töltött nap nem hozott szélsőségesen rossz időt. A szél alábbhagyott és ettől a hullámok is megszelídültek. Margaret alig várta, hogy elálljon a szemerkélő eső és miután ez déltájban bekövetkezett, felvett egy pulóvert a kabátja alá, úgy merészkedett ki a fedélzetre.

Rábukkant egy félreeső zugra, ahol előtte mások is elücsöröghettek, mert valaki ott felejtett néhány plédet. Letelepedett az oszlopba rakott ládák árnyékába, hogy nekik vesse a hátát, majd bebugyolálta magát. Az anyag durva, túlhasznált darab volt. Az egész hajó, a fülke, ahol aludtak, és az étkezések helyszínéül szolgáló helyiség is arról regélt, hogy errefelé nem ismerik a luxust. Nem bánta különösebben, Ram jó előre figyelmeztette is, mire számítson. Amúgy meg nem tartotta magát elkényelmesedett úrinőnek, ennyi év alatt sem szokta meg, hogy a rang miatt előjogok illetik meg, no és persze az előjogokkal együtt az emberek miféle viselkedést tulajdonítanak neki. Miközben ő rang vagy név ellenére se érezte magát kifinomultabbnak vagy pöffeszkedőbbnek, mint amire a neveltetése feljogosította. Persze néhanapján megkörnyékezte a káröröm, vajon mit szólnának a felkapaszkodásához azok, akik a leányiskolában bőszen csúfolták a kiejtése és a gyarmati háttere miatt, de akárhogy is köszörülték rajta a nyelvüket, őt semmilyen bántás nem vehette rá, hogy szégyellje a származását. Elvégre is a szigeten örömtelibb gyerekkor jutott neki, mint bármelyik lánynak az osztályban. Jócskán másfajta élet volt az, boldogabb és szabadabb. Noha a szigeti elithez tartoztak, az életvitelük fikarcnyit sem hasonlított arra, ami később Angliában vagy Skóciában a nyakába szakadt. Otthon a birtokon elegendő tér maradt, hogy az ünneplő ruhát ledobva önmaguk legyenek. Többek között emiatt jelentett számára kincset az a félreeső kis menedék a malmi földeken, mivel ott ismét önmagára lelt, Ralston bárónét pedig ideig-óráig maga mögött hagyhatta.

Elbámult a végtelen víz felett. Messze kint járhattak az óceánon, mert egyetlen madár sem kísérte az útjukat. Szilaj hullámok nélkül semmi se dobálta a hajót, ennek köszönhetően se a gyomra nem fordult fel, se kapaszkodnia nem kellett. Beleivott a meleg teába, amit Amir Bahar személyzete készenlétbe helyezett az utasok számára. A háta mögül gyerekek hangját fújta felé a szél, a szüleikkel játszottak, illetve időnként két házaspár is elsétált a közelében. Az öregek valószínűleg egészségügyi okokból járatták meg a lábaikat, máskülönben annyira beöltöztek, hogy minden jel szerint ez a hőmérséklet kínszenvedés lehetett számukra. Amikor elhaladtak mellette, barátságosan feléje mosolyogtak, majd belekezdtek egy újabb körbe. Ehhez bőven kínálkozott terület.

Ő maga a hajó orrát figyelte, miként rohan bele a szembejövő hullámokba, és azt latolgatta, merre járhatnak. Fácánoson volt egy régi földgömb, amit még Casper édesapja készíttetett és azon indulás előtt megnézte, merre vezet majd az útjuk. Ám így is nehéz volt az elképzeléseit összevetni azzal a hideg, téli nappal, ami most körülölelte. Nem is látott egyebet, mint unalmas szürkeséget, a színek hiányát, a sapka alól kilógó haját borzolta a menetszél, de ők makacsul vágtattak előre a semmibe. Az orrában érezte a jellegzetesen sós illatot, ami azonnal életre keltette a gyerekkori emlékeit. Miközben a hullámokban gyönyörködött, az agya egyik rekeszéből az a nyár is előbukkant, amikor Casperrel Somersetben bújtak el. Akkor még Alden felesége volt, ő azonban hónapokra

eltűnt Amerikában. A távollétében Casperrel áldozatul estek egy a semmiből lecsapó szerelemnek, ami abban a tengerparti faluban teljesedett ki. Mosolyogva bámult maga elé, a lelki szemei előtt annak a varázslatos időszaknak a képei villantak fel. A Pattersonok álomszép háza, a kerti lugas, a szerelmeskedések meg azok az órák, amikor lement a strandra és a homokban ülve nézte a kék vizet.

Az emlék megmelengette a szívét. Annak ellenére is, hogy az egy másik Casper volt, egy kedves, mulatságos, szerethető fiatalember, akiért megérte kockáztatni. A társaságában haszontárgy helyett újra nőnek érezte magát, aki nem kizárólag arra jó, hogy megszülje a Ralston utódot, hanem lehet rá vágyni és szeretni őt. Az a kevéske idő kettesben képes volt megvigasztalni az elveszített csecsemője és Alden brutalitása után. Kár, hogy az illúzió nem tartott sokáig.

Felkapta a fejét, amikor az egyik gyerek önfeledt sikongatással elszaladt mellette. Majd jött az anyja, a karjaiba kapta és visszavitte a családhoz. Ő így újfent magára maradt. A szürke víztömeg láttán eltűnődött, ezen a végtelen óceánon merre lehet a hullámsír, amely Caspert elnyelte.

Megborzongott a gondolatra, ha elképzelte, hogy feltehetően egy ugyanilyen hajó a koporsója.

Sokszor merengett azon, mit élhetett át az utolsó percekben. Vajon már a torpedó becsapódásakor meghalt? Vagy még élt, amikor a roncsot lerántotta a mélység? Ha igen, elviselhetetlen félelem lehetett úrrá rajta. Talán átvillant az agyán, mi mindent csinálhatott volna másként, éppen csak többé se kijavítani, se megbánni nem kapott időt. A tudat, hogy esélye sincs a menekülésre, mert a hideg víz mindenképpen elnyeli, vérfagyasztó lehetett. A megidézett képek könnyeket csaltak a szemébe. Akkor is, ha a viselkedése miatt haragudott Casperre, akkor is, ha évek óta nem szerette már, mert mindennek dacára valamikor a világa közepét jelentette. Azt, akit egy hosszú, közös úton el akart kísérni.

A teát szürcsölve hagyta előtörni az emlékeit. Csak az első pár kötődött a közelmúlthoz, a többi visszacsábította a nevetéstől és jókedvtől hangos régmúltba. A tengerről különben is a Caldwell birtok szokott az eszébe jutni, a levegő édeskés illata, az édesapja mágikus birodalma, az édesanyja virágoskertje, a lemenő nap által megvilágított mozaikos szalon, ahol esténként a lustálkodásuk ugratásokba fulladt. Az a panoráma pedig, ami onnan nyílik az óceánra, a kedvükért semmihez se fogható színorgiát pingált. A szoba fehér falai és a fehér vászonnal bevont bútorok megejtő

kontrasztban álltak a mozaikpadló élénkségével, a vázákban díszelgő virágcsokrokkal, illetve az ablakon túl uralkodó megannyi zölddel és kékkel. Ha létezik recept a boldogsághoz, a szülei egészen biztosan ismerték. Rajongtak egymásért, olvasták egymás legapróbb rezdüléseit is. Értékelték a másikban azt a bohém és öntörvényű lényt, aki képes fittyet hányni a külvilág megkötéseire és átadni magát az élet legszebb örömeinek. Egyszer megkérdezte Sergiót, hogy éjszaka miért hall furcsa hangokat a szülei szobája felől. Hol duruzsolást, hol sóhajtozást, hol apró sikolyokat, majd elragadtatott nevetgélést. Nem is sejtette, hogy Sergiót zavarba fogja hozni a kíváncsiskodásával.

– Amit hallani lehet, az csak azt bizonyítja, hogy számukra nincs élet egymás nélkül.

– Na, de mit csinálnak? Engem ágyba küldenek, a legviccesebb dolgok meg utána történnek? Egy szót sem szólnak, csak kuncognak meg sóhajtoznak.

– Ne sajnáljuk tőlük azt a kis időt. Olyankor egyszerűen csak örülnek egymásnak.

A titokzatos magyarázatot persze ma már értette. Ahogyan azt is, hogy néha, ha két ember ennyire egy, szavakra sincs szükség. Se a szerelemben, se a nehéz pillanatokban. Feltehetően ez magyarázta azt is, hogy a temetés után az édesapja nem volt többé önmaga. Az édesanyja halálával az a sziporkázó, életörömmel megáldott férfi, aki addig őt a boldogság rejtelmeire tanítgatta, beleveszett az örök bánatba.

– Hát itt vagy.

Sejtelme sem volt, mennyi idő telhetett el azóta, hogy Ram elment néhány matrózzal beszélgetni, ő meg feljött a fedélzetre, de ahogy felnézett, nem esett nehezére rámosolyogni. Bárcsak tudta volna, milyen csoda vezérelte őt vissza az életébe, ennél nagyobb áldás viszont nem is érhette volna.

Ha őszinte akart lenni önmagához, a mélységes csalódással felérő lisszaboni út végén legszívesebben vele ment volna haza. Akkor is, ha eredendően azért ragaszkodott ahhoz az utazáshoz, hogy megmentsen valamit a szerelemből, ami valamikor Casperrel egymás karjaiba hajtotta őket. Ám Lisszabonban rá kellett döbbennie, hogy nincs már mit megmenteni. Caspernek nem volt többé szüksége rá és ami ennél is jobban fájt, az a vonakodása volt, hogy tegyen ez ellen. Akármit is mutatott kifelé vagy állított a barátainak, az ő számára se mondandója, se érzelmei nem maradtak.

Így aztán elegendő volt Ram szemébe néznie, hogy visszasírja azokat az időket, amikor még azt hitte, ők ketten egyszer egy pár lesznek. Éppen csak túl fiatal volt ahhoz, hogy egy érett, felnőttszerelmet megéljen. És bár az élet tartósan elszakította őket, Lisszabonban valami megváltozott. Ram anélkül is meglátta benne az elhagyott nőt, hogy megosztotta volna vele a történetét. Ő pedig a vonzó és derűs arc mögött felfedezett egy férfit, aki ezúttal nem a barátját látta benne, hanem megkívánta.

Jóllehet egy év is eltelt a viszontlátásig, ő a közbenső időben egyre többet és többet gondolt Ramra meg az elrontott választásaira.

– Igyekeztem elbújni, habár egy farkas elől nem könnyű – Ram azzal a szédületes gesztussal nevetett fel, ami a legtöbb nőt leveszi a lábáról. Ahogy odarogyott mellé és a lábaikra terítette a plédet, egy magától értetődő mozdulattal magához húzta. Ő meg se a takarásban a combjára sikló kezet, se a megkísértő mosolyt nem bánta. Jól tudta, hogy Ram annyi év után is szereti még. Mi több, akarja is, azaz egyedül rajta múlik, mikor teszi meg azt a bizonyos lépést feléje. Várakozás közben azért ravaszul feszegette a határokat. Noha csak hébe-hóba csókolta meg, akkor viszont égetett a csókja. Érintésekre se igen ragadtatta magát, ezért az, hogy most a keze a térde fölé kéredzkedett, az intimitás apró ingerkedése volt. Fortélyosan araszolva próbálta elérni, hogy neki sikerüljön ledobnia a megalázottság érzését és ismét vágyni kezdjen egy férfi közelségére. Márpedig ez a haditerv működött, mert minden nappal közelebb lopta magát hozzá. Elérte, hogy örüljön az öleléseknek és a szikrázó pillantások megmozdítsanak benne valamit. Remélhetően annak is eljön majd az ideje, amikor képes lesz egy szerelemre éhes nőt megmutatni ahelyett, akin két férfi is átgázolt. Egyelőre azonban az a csók is boldoggá tette, amit kapott.

– Sírtál? – kérdezte Ram, amikor felnézett.

– Nem. Piros a szemem?

– Kicsit.

– Pedig nem sírtam.

Ram végigsimított a haján, ami a vállára lógott, miközben a pillantása elveszett a távolban. Úgy szólalt meg. – Mi jár a fejedben? Casper?

– Ő is. Te is gondolsz rá?

– Gyakran.

– Valahol itt halhatott meg, ebben a borzalmas, hideg víztömegben… libabőrös leszek a gondolattól – Ram megcirógatta. – De főleg a szüleimre gondoltam. És az apámra – ezzel mintha meglepetést okozott volna.

– Még soha nem mesélted el, mi történt azután, hogy visszamentél a szigetre.

Margaretnek szüksége volt egy percre. – Már nem ugyanaz az ember volt. Igaz, akkor is távol állt

a gyerekkorom bálványától, amikor elindultam Angliába, de visszatérve… rá se ismertem.

Felemésztette valami eredendő búskomorság. Az élni akarás hiánya belülről zabálta fel.

– Vele sem leveleztél, amíg Angliában tanultál?

– Nem. Néha felhívott ugyan, ám azok rövid, szűkszavú beszélgetések voltak. Sokáig azt hittem, a távolság miatt túl sokba kerül telefonálni, később azonban már úgy gondoltam, hogy egyszerűen erőtlen volt és képtelen arra, hogy huzamosabb ideig odafigyeljen.

– Nem biztos, hogy értelek. Miért mondod ezt?

– Amikor újra otthon voltam, a szavát is alig lehetett venni. Többnyire semmittevéssel múlatta a napot a kereveten, ami ott állt a gramofon mellett, emlékszel rá? – Ram biccentett. – Így betakaródzott, mint most mi, és lehunyt szemmel hallgatta a zenét. Sokszor azt sem tudtam, ébren van-e.

– Betegeskedett?

Margaret nem sejtette a választ. – Egy nap bekopogott a szobám ablakán és intett, hogy másszak ki.

– Az ablakon?

– Elmentünk sétálni. Jó messze a háztól. Szerintem kihallgathatta azt a nőt meg a fiát, mert előzmény nélkül megszállta a tettvágy. Elmondta, hogy jelzálogot vesz fel a birtokra és az összeget minden megmaradt vagyonával együtt elküldi egy londoni bankba, ahol kizárólag én férhetek majd hozzá. Már korábban is szóba került, hogy nélküle nem tudok a szigeten maradni, főleg úgy nem, hogy az a kettő rátette a kezét a birtokra. Lehettem én az örökös, esélytelen voltam velük szemben.

– Más szóval előre küldte az örökségedet?

– Tulajdonképpen igen. Az ő tanácsára egy darabig fizettem a hitel részleteit, hogy ne tűnjön fel nekik, mi zajlik a hátuk mögött, de később egy mozdulattal kihúztam a lábuk alól a szőnyeget.

– És Norton Rowan? Lehet, hogy túl korán mutatta ki a foga fehérjét?

A nehéz sóhaj, ami Margaretből kiszakadt, elárulta, mennyire irtózik a témától. – Tolakodó volt, mint mindig és… öntelt… A kertben odaült mellém és erőszakosan át akart ölelni. Amikor ellöktem, sértetten felordított. Apám valószínűleg felfigyelt erre a házból. Rowan az arcomba sziszegte, hogy az esküvő után ugyanezért megnézhetem magam, aznap este viszont hallottam, amikor az anyja letorkolta, hogy várja ki, amíg apa jobblétre szenderül és ne csináljon ostobaságokat. Egészen biztosan kidolgozták a maguk kis haditervét. Apa emiatt figyelmeztetett, hogy ha vele bármi történne, ne maradjak velük a házban, ha pedig kell, kérjek segítséget Sergiótól vagy a Sousa birtokon.

– És te ezt is tetted – Ram átkarolta a vállát és ahogy ott üldögéltek, Margaret megkönnyebbült, hogy a téma kimerült.

– Most én kérdezek. Mit jelent az, hogy olyan feleséget keresel, aki végigolvasná veled a Káma Szútrát?

Ram meghökkent ábrázattal lesett rá, ő azonban állta a pillantását. – Ez egy igazi kérdés?

– A legigazibb.

– 1944-et írunk, férfi és nő nem társalog ilyesmikről. Ezt egy báróné nem tudja?

– Ne csináld már! Mióta számít ez kettőnk között?

– Kéne, hogy számítson, hiszen felnőttünk.

– Gyerekkoromban elmulasztottam, hogy erről faggassalak, bocsáss meg érte.

Ram felnevetett. – Ne tréfálj ezzel.

– Te meg ne válogass az illemszabályok között.