Pethő Orsolya

Hiszti

Minitréning szülőknek egy
elviselhető dackorszakért

részlet

© Ecovit Kiadó Kft. 2018
© Pethő Orsolya 2018

Minden jog fenntartva, beleértve az idegen nyelvre fordítás és az elektronikus megjelenítés jogát is. A könyv és részleteinek másolása, kinyomtatása vagy elektronikus terjesztése, bármilyen formában történő sokszorosítása vagy egyéb hasznosítása csak a kiadó írásos hozzájárulásával lehetséges.

A könyvet tervezte – Kemény Zoltán
Az illusztrációkat rajzolta – Gévai Csilla
Címlap – Kemény Zoltán és Gévai Csilla
Kiadó és szerkesztő – Futász Dezső

ISBN 978 615 81585 0 3 (ePub)
ISBN 978 615 81585 1 0 (MOBI)

Kiadja az Ecovit Kiadó, Budapest
2020

Elektronikus verzió – Ambrose Montanus

Bevezető

Ha eleged van a hisztikből, ha fogalmad sincs, mit kezdjél velük, ha már mindent kipróbáltál, de semmi sem az igazi, ha a gyereked kirohanásai megmérgezik a családi légkört, vagy ha még előtted áll mindez, de azt csiripelik a madarak, hogy jobban teszed, ha a legrosszabbra készülsz, akkor neked szól a könyvem.

Nem véletlen, hogy gyereknevelési témákban a hiszti és a dackorszak keresőszavak a leginkább népszerűek a Google-on. A dackorszak valóban a legkiborítóbb része a gyereknevelésnek – de jó lenne nem csak túlélni. Ez az életszakasz igen fontos szerepet játszik az önállóság, az akarat és az érzelmi intelligencia fejlődésében, s ezt a szempontot is figyelembe kell vegyük, amikor a hisztikről beszélünk. Nemcsak az a fontos, hogy kevesebb hisztis jelenet legyen, hanem az is, hogy közben a gyerek is és mi magunk is a lehető legtöbbet fejlődjünk. Látni kell, hogy a dackorszak legalább akkora fejlődési potenciált rejteget a szülők, mint a csöppségek számára. Igen, valóban arról próbállak meggyőzni, hogy a hiszti, ez az idegesítő, kiborító jelenség, ami meg tudja keseríteni a kisgyerekesek mindennapjait, nem pusztán púp a hátunkon, hanem igazi kincs.

Jó ideje nem becsüljük túl nagyra az érzelmeket. Úgy teszünk, mintha kizárólag a gyerekek értelmének pallérozására lenne szükség. Minél hamarabb tanuljon meg mindent, beszélni – lehetőleg több nyelven is –, számolni, programozni. Ám nem csak az efféle tudást lehet érvényesíteni az életben. Legalább olyan fontos, hogy megtanuljunk bánni a magunk és mások érzelmeivel. Amikor gyerek voltam, az én generációm nem igazán beszélt nyíltan az érzelmeiről. A legtöbben azt tanultuk, hogy a harag rossz, a legjobb, amit tehetünk vele, hogy titkoljuk. Ugyanígy ciki és titkolandó a félelem és a szomorúság is. „Na, ne bőgjél már, katonadolog!” – hallottuk számtalanszor. Nem is tudunk mit kezdeni magunkkal azokban a helyzetekben, amikor rengeteget segítene, ha érzelmeinket nyíltan kimutatnánk, de legalábbis felismernénk.

Sokan panaszkodnak például, hogy a mai gyerekek milyen későn lesznek önállóak, mert tejben-vajban fürösztjük őket, mennyi macerát jelent mondjuk az oviba beszoktatás. Bezzeg a mi időnkben… Bezzeg a mi időnkben is ugyanannyira féltek a gyerekek a leválástól, de hamar megtanulták elfojtani ezeket az érzéseket. Számtalan barátnőm, kliensem meséli, hogy annak idején a legszívesebben egész nap az ajtórácsot szorongatva bőgött volna, míg anya meg nem érkezik, de az óvónénik elzavarták onnan, mondván, ne legyen már anyámasszony katonája. Délután nem merték anyának elmondani, milyen kínlódás volt az egész nap. Most mindegyikük pszichológushoz jár. A mai gyerekek azonban bátran és nyíltan megélik, hogy bizony semmi kedvem anyától elszakadni. Anyukám mesélte, hogy amikor másfél évesen felszúrták a fülemet, nem engedték be őt a kórházba, mondván, csak megzavar, és sírni fogok utána. Az érzelmek akkor jók, ha nincsenek? Nem túl szimpatikus megközelítés egy olyan korban, amikor harcolunk azért, hogy a beteg gyerek mellett aludhasson a szülő, és egy percre ott nem hagynánk, mert tudjuk, hogy a jelenlétünk biztonságot jelent a számára.

A legtöbb gondunk éppen ebből ered. Mi, szülők az érzelmek elfojtásának időszakában nőttünk fel, ezért sem tudunk a magunk indulataival bánni. Mi viszont egy olyan generációt nevelünk, amelynek tagjai az érzékenységükkel szüntelenül arra figyelmeztetnek, hogy igenis meg kell tanítsuk őket bánni a saját lelkivilágukkal. De hogyan, ha mi magunk sem tudjuk, miként kell? Már nem félemlíthetjük meg gyerekeinket, amikor elgurul a gyógyszer, nem fojthatjuk beléjük haragjukat autoriter szülőként. „Mars a szobádba!” – érezzük, hogy ezzel valami nincs rendjén. Egyre kevesebben gondolják, hogy egy kiadós pofon, vagy a „zsupsz, be a zuhany alá” majd megoldja a helyzetet. De akkor mit tehetünk? Éppen erről szól ez a könyv.

A hiszti a haraggal való bűvészkedés első lépcsője. Egy tanulási folyamat kezdete. Éppen ezért hasznosabb, ha nemcsak az a célod, hogy a gyerek azonnal hagyja abba a dühöngést, hanem hosszú távon gondolkodsz, s azt szeretnéd, ha megtanulna ügyesen bánni a saját és a mások haragjával egyaránt. Ugyanis sem a kontroll nélküli rohamok, sem az elfojtások nem vezetnek túl sok jóra. De erről később bővebben esik majd szó.

Könyvemet úgy állítottam össze, hogy ne csak olvasni kelljen, hanem csinálni is. Minden fejezet végén találsz benne feladatokat, gondolkodnivalót. Ha úgy vesszük, ez egy hisztikezelő minitréning, melynek elvégzése után gyermeked részéről kevesebb és enyhébb dührohamra számíthatsz. Ha lépésről lépésre követed a tanácsaimat, akkor

csökkenni fog a hisztik száma,

kevésbé lesznek szélsőségesek a rohamok,

jobban el fogod tudni viselni ezeket a rohamokat,

gyermeked megtanulja kezelni a haragját,

végül pedig közelebb kerülsz ahhoz az ideális világhoz, amelyben az anyák felhagynak mártírszerepükkel, s megtanulnak lelkiismeretfurdalás nélkül önmagukra is gondolni.

Messziről jöttem. Ezt a könyvet nemcsak családokkal foglalkozó szakemberként írtam, hanem indulatkezelésből kezdőként még gyatra, de végül ötös alára vizsgázott anyukaként, s ajánlom neked, együttérzéssel és nagyon nagy szeretettel.

Pethő Orsolya,
fejlődni képes anya és pszichológus

1. fejezet Tarzan és Madame Frontal,
a francia nevelőnő

Áramszünet vagy vulkánkitörés –
mi zajlik le a hisztiző gyerek fejében?

A két és fél éves Dani épp meglátott a boltban egy szelet csokit, amit nagyon megkívánt, de anyukája nem akarja megvenni neki. A kisfiú már rég nem emlékszik az egyezségükre, hogy csak egy dolgot választhat, szeme előtt csakis a csoki lebeg, és az, hogy nem kapja meg, borzasztóan elkeseríti. Haragszik anyára, a világra, de ezt nemcsak megfogalmazni nem tudja még, hanem valószínű, hogy a tudatáig sem jut el ilyen világosan. Valami homályos, zavaros, elviselhetetlen, feszítő diszkomfortérzés lett úrrá rajta, tetőtől talpig borzasztóan érzi magát. Nem tudja mi ez, nem érdekli, hogy hívják ezt az érzést, csak az a csoki kell, és kész. „De akarom! De akarom!”

Ahhoz, hogy megértsük, pontosan mi játszódik le gyermekünkben egy-egy hisztiroham közben, képletesen bele kell néznünk a fejébe. Tán még emlékszel, milyen izgalmas volt annak idején szétszedni az ébresztőórát, vagy kibelezni a síróbabát, hogy belekukucskálhass, vajon miképpen is működik. Persze összerakni már nem mindig sikerült… Most szerencsére nincs erre szükség, minden alkatrész marad a helyén!

Ha megkérdezném a szülőket, mit gondolnak, mi történik hisztiző gyermekükkel, sokan valószínűleg áramszünetként, filmszakadásként képzelnék el a hisztirohamot, de biztos lennének, akik villámcsapásként, esetleg vulkánkitörésként írnák le. Az utóbbi tábor áll közelebb az igazsághoz, hiszen óriási energia szabadul fel ilyenkor, s a kizúduló láva nem találja a medrét. Ez a teljes kontrollvesztés állapota. Az energiát pedig a düh, a harag, maga az érzelem adja. Jó néhány évbe beletelik, míg egy kisgyerek megtanul ügyesen bánni az indulataival. Más szóval, sok idő múltán lesz csak képes olyan módon kifejezésre juttatni az érzelmeit, hogy azzal ne okozzon érzelmi vagy fizikai kárt sem magának, sem a környezetének.

Vannak, akik sohasem sajátítják el ezt a nagyszerű képességet. Sok példát találhatsz erre, ha egy kicsit figyeled vezetőtársaidat a volánnál, és megnézed, hogyan viselkednek, ha valami nem úgy történik, ahogyan azt elképzelték, ha akaratukban akadályozza őket a forgalom, vagy ha valaki veszélyesen bevág eléjük, s ettől megijednek. Az öklét rázó, fröcsögő, káromkodó sofőr, aki talán fenyegetően ki is száll az autójából a következő piros lámpánál, nem sokat fejlődött indulatai kezelésében a két és fél éves Danihoz képest. Talán a szókincse lett kicsit gazdagabb és trágárabb. Mindkettőjük épp nagyon dühös, de egyiküknek sincs fogalma arról, hogyan tudnák haragjukat viszonylag elfogadható formában kifejezni. Talán még azt sem tudják, hogy ez hasznos lenne. Ha úgy vesszük, mindketten segítségre szorulnak ebben.

Miként keletkeznek az érzelmek
és hogyan szabályozzuk őket?

Érzelmeink az agyunk romantikus hangzású, limbikus rendszer nevű részében keletkeznek. Ezt a részt hívom én Tarzannak, mert bizony nem egy kifinomult alak. Ami a szívén, az a száján, nem sokat bajlódik a kerteléssel, fogalmazgatással, diplomáciai érzéke egyenlő a nullával. Egyszerű és őszinte fickó, jóval közelebb áll egy vademberhez, az öltönyös városi ficsúrtól pedig nagyon messze van. Tarzan ha örül, nagyon örül, akár ujjongva, hadonászva szaladgál fel alá, s ha dühös, akkor nagyon dühös, az arca ijesztő, vicsorog, hangosan morog, akár a keze is eljár. Amikor Tarzan a városba kerül, megdöbbenve néznek rá, milyen egyszerűen és kendőzetlenül fejezi ki az érzéseit. Nevetségesnek találják, ahogy örül, és berezelnek tőle, amikor haragosnak látják.

Mindannyiunk agyában ott él Tarzan, a spontán érzelmek megtestesítője, aki nagyon tud félni, örülni, haragudni. De szerencsére szép lassan beköltözik Madame Frontal, a francia nevelőnő is, aki mindenkinél jobban tudja, milyen helyzetben hogyan illik viselkedni, tekintettel van a szabályokra a szokásokra, mások érzelmeire. Ez a kifogástalan modorú asszony egyre nagyobb befolyással bír, és egyre inkább meghatározza, mi és hogyan kerülhet a nyilvánosság elé abból, ami Tarzanban megfogalmazódik. Ez a részünk az agyunk frontális lebenye. Fokozatosan tanul és fejlődik, egyre inkább képes szabályozni, kontrollálni viselkedésünket, érzelmeink kifejezésének módját. Amikor Dani két és fél évesen a csokiért őrjöng, a nevelőnő még sehol sincs. Csakis Tarzan van jelen, a maga teljes valójában.

Homloklebeny híján mindenféle gát és kontroll nélkül, azonnal kifejeznénk az érzelmeinket. De miután mi, felnőttek már megtanultuk, hogy mások társaságában, különböző helyzetekben mit illik vagy nem illik tenni, milyen hatással vagyunk másokra, ezért (többnyire) képesek vagyunk arra, hogy a viselkedésünket és érzelmeink kifejezését féken tartsuk, és elfogadott formában mutassuk meg a környezetünknek. Akármennyire éhesek vagyunk is, dönthetünk úgy, hogy nem eszünk. Bármennyire is jól esne haragunkban kiabálni és csapkodni, általában nem tesszük meg. A limbikus rendszerből származó impulzusokat és az általuk keltett érzelmi reakciókat a homloklebenynek köszönhetően tartjuk féken. Elég érettek vagyunk ahhoz, hogy ne tegyünk olyasmit, amivel sértjük a társadalmi normákat. A gyerekek homloklebenye még fejlődőben van, így nem csoda, ha a kicsik mindenféle szabályozás nélkül fejezik ki az érzéseiket. Ezért nem kevés türelemre is biztatlak, amikor a hiszti kezeléséről beszélek.

Fontos tehát tudnunk, hogy agyunk más területén születnek maguk az érzelmek (limbikus rendszer), és más területen szabályozzuk magát a viselkedést (frontális lebeny). Egyféle érzelemhez ugyanis számtalan kifejezésforma kapcsolódhat, vagy ha úgy tetszik, maga az érzelem nem határozza meg annak kifejezését. Kulturális kérdésről, tanult viselkedésről van szó. Abban az értelemben is, hogy egy-egy népcsoportban szabályok, normák vonatkoznak arra, hogyan lehet, illik egy adott érzelmet kifejezni.

Tinilányként imádtam teniszmeccseket nézni a tévében. Nemcsak azért, mert rendkívül jóképűnek találtam egy-egy versenyzőt, hanem mulattatott az érzelmeknek széles skálán való kifejezése. A svéd teniszezők mindössze szájuk sarkának alig észrevehető rándulásával mutatták ki azt is, ha épp fergetegesen örültek, de azt is, ha a pokolba kívánták az egészet, és majd felrobbantak a dühtől. Mindig makulátlan maradt rajtuk szép fehér, vasalt ruhájuk. Volt azonban egy fickó, aki már tíz perc játék után szörnyen nézett ki, teniszruhája csupa salak. Dühében gyakran vetette a földre magát, nemegyszer az ütője is ott landolt. Mondanom sem kell, ő nem svéd volt. Az ő Madame Frontalja elég gyatra munkát végzett, míg a svédek nevelőnője felkerülhet az „akikre büszkék vagyunk” táblára.

A családi mintából tanul a gyerek

Az érzelmek kifejezésének szabályai, normái családonként is változnak. Ezekről a mintákról a gyerekek nem csak abból értesülnek, hogy mi az, amit még megengedsz, és mi az, amire már azt mondod, hogy nem szabad. A gyerekek pontos információkat szereznek a szülők viselkedését figyelve, és ha apa vagy anya megengedi magának, hogy elszakadjon a cérna, akkor ők is tudni fogják, hogy ez belefér. Madame Frontal igenis képes tanulni, sőt, kell is neki. Szülőként érdemes végiggondolni, mi az, ami nálunk megengedhető, hogyan szeretnénk, hogy gyermekünk kifejezze azt, ha rettenetesen dühös.

Ott tartottunk, hogy az érzelem és a viselkedés nagyon eltérő dolog. Az előbbi magánügy, az utóbbi pedig publikus: hogyan közöljük érzelmeinket a világgal. Haragját Dani sokféle módon juttathatja kifejezésre. Az is lehet, hogy csak összevonja a szemöldökét, és mérgesen néz anyára, amikor nem kapja meg az áhított csokit. Az is elképzelhető, hogy sírásban tör ki, kiabál – például azt, hogy „nem szeretlek, anya!” Levetheti magát a földre, ütheti fejét a falba, vagy anyára is kezet emelhet. Két és fél évesen ez semmit nem mond el arról, hogy Dani mennyire jó kisfiú, pusztán azt mutatja, hogy Tarzan mennyire temperamentumos fickó, Dani mennyire fáradt vagy éhes, mennyire volt fontos neki az a csoki, s hogy a francia nevelőnőhöz ő bizony még kicsi. Amikor a hiszti kezelésről beszélünk, valójában annak a tanulását segítjük elő, hogyan illik/szabad/lehet kifejezni, ha haragszunk. A tanulás ritkán egyszeri alkalom, itt valójában évekről van szó. Vegyük úgy, hogy Madame Frontal most jár a nevelőnő-iskolába, s időbe telik, amíg igazán kifinomult lesz, hogy azután kiképezze az ösztönlény Tarzant.

A szülők társaságában a leggyakoribb a hiszti

Madame Frontalnak van néhány érdekes tulajdonsága. Minél több helyzetről szerzett már tapasztalatot, minél többet járt már a nevelőnőképzőbe, annál differenciáltabb tudása van arról, melyik helyzetben mik a társadalmi elvárások. Tudja, mit engedhet meg magának a közértben az eladóval szemben, az iskolában vagy a munkahelyi megbeszélésen, ahol ott van az igazgató is. Bizonyos, hogy minél közelebbi és biztonságosabb kapcsolatban van a jelenlévőkkel, annál valószínűbb, hogy Madame Frontal elereszti a gyeplőt, és Tarzan mutatkozik meg a maga őszinte valójában. S kivel érezzük magunkat érzelmi biztonságban? Azok társaságában, akikről tudjuk, hogy szeretnek bennünket. Akik előtt álcák nélkül meg merünk mutatkozni, akikről tudjuk, hogy akkor is szeretni fognak, ha kibújik belőlünk az ördög. Ezért van, hogy gyakran többet kap a fejére szívszerelmünk, mint a zöldséges a sarkon. S ki az, aki egy gyereknek az érzelmi biztonságot jelenti? Anya és apa. Éppen ezért a nevelőnő olyankor lazít egy kicsit, amikor a csemete szerető szüleinek körében van. Madame Frontal egész nap óriási erőfeszítéssel dolgozott az oviban, a nagyinál, a fogorvosnál, most végre-valahára szundíthat egy kicsit. Ezért (is) van az, hogy a gyerekek jóval több hisztivel tüntetik ki a szüleiket, mint bárki mást a világon.

A szeszélyes nevelőnő, Madame Frontal másik jellemzője, hogy nem mindig van ereje teljében, bármennyire is szeretné, gyakran nincs hatással Tarzanra. Előfordulhat, hogy tökéletesen tisztában van vele, mi az adott helyzetben az elvárt, és mi az, amit nem szabad, mégis Tarzan kerekedik felül. Ilyen például, amikor fáradt a gyerek – s vele a nevelőnő. Tudja, hogy mit kellene tennie, de mégsem megy. Mint amikor egy kiadós síelés vagy túrázás után már nem akarnak engedelmeskedni a lábaid, összeakadnak, gyakran meg is botlasz. Madame Frontal csak legjobb formájában tud Tarzanra hatni. Minél fáradtabb, kimerültebb egy gyerek, annál valószínűbb, hogy Tarzan kendőzetlen, nyers modorával találkozhatunk.

Az alváshiány a legrosszabb… de az éhség sem akármi

Emlékszel még arra az időszakra, ami nehézségben méltó vetélytársa a dackorszaknak? Igen, arra gondolok, amikor az édes kicsi baba, akit annyira vártatok, óránként vagy még gyakrabban felébred, vagy egyáltalán nem hajlandó elaludni. Ez az időszak rendkívüli megpróbáltatást jelent sok szülő számára, a kialvatlanságtól épp hogy vonszolják magukat. Az ő nevelőnőjük is nagyon nehéz helyzetben van ilyenkor, és sokaknál valóban elszakad a cérna. Velünk is megtörtént, nem egyszer. A szülők időnként kiabálnak az ártatlan csecsemővel, akit annyira szeretnek, majd borzasztó lelkiismeretfurdalást éreznek, pedig nem akarattal tették. De a bűntudat csak rontja a helyzetet, hiszen nem lelkigyarkorlatra, hanem leginkább egy kiadós alvásra van szüksége ilyenkor a szülőknek, s máris kedvesebbek, elfogadóbbak lennének szívük csücskével. A hozzám járó anyukák egy része azt is beismerte, hogy a kiabálás mellett még amiatt is bűntudatot érez, hogy néha „szörnyű gondolatai” támadnak. Legszívesebben megütné vagy otthagyná a gyereket. Épelméjű, több diplomás, jól szituált anyukákról van szó. Felnőttek, a frontális lebenyük már jól fejlett, mégis szélsőséges viselkedést produkálnak, ha hetek vagy hónapok óta alvásmegvonástól szenvednek.

A gyerekek idegrendszere ráadásul sokkal fáradékonyabb, mint a miénk, ezért is van szükségük napközbeni szundikálásra, hogy fel tudják dolgozni azt a rengeteg információt, ami érte őket. Te is eléggé kimerülnél, ha egy olyan bolygón találnád magad, ahol sem a nyelvet, sem a szokásokat nem ismered. Így Madame Frontal, aki ráadásul még csak tanulói státuszban van a gyerekeknél, ritkán elég összeszedett ahhoz, hogy felül tudjon kerekedni Tarzanon. Legalábbis kevesebbszer, mint szeretnénk. Hol a délutáni alvás lett kevesebb, hol éjszaka kelt fel többször, mert fájt a foga, hol az énekes foglalkozás pörgette fel és fárasztotta el, gyakorlatilag mindig van valami, ami miatt ez a tiszteletre méltó nevelőnő gyatra munkát végez.

Hasonlóan rontja a hölgy teljesítőképességét, ha munkáltatója éhes, lement a vércukra. A tévébeli csokireklám mögött komoly tudományos megfigyelések rejlenek. Az éhes ember valóban „harapósabb”, az éhes gyerek pedig kimondottan hisztisebb. Madame Frontalnak ilyenkor nincs hatalma Tarzan felett.

Aki érzi, hogy szeretik, kevesebbet hisztizik

Tovább bonyolítja a helyzetet, hogy a gyerekek bizonyos érzelmi szükségletei is nagyon komolyan elgyengíthetik a francia nevelőnőt. Ha például egy adott pillanatban úgy érzi egy gyerek, hogy nem szeretik – s ennek az érzésnek számtalan oka lehet –, akkor Madame Frontalnak esélye sincs Tarzannal szemben. Sajnos a gyerekek rendkívül érzékenyen reagálnak mindenféle, a környezetükben bekövetkező érzelmi, hangulati változásra, ezért elég gyakran érzik magukat szeretetlennek, ami sok hisztit megmagyaráz. Néha tényleg úgy tűnik, mintha a világ összes figyelme és minőségi ideje is kevés lenne ahhoz, hogy beteljen vele egy gyerek, mintha semmi sem lenne elég neki. Madame Frontal ügyesebben végzi a munkáját azzal a gyerekkel, aki érzi is, hogy a szülei szeretik őt: elég figyelmet kap, sokat játszanak vele, biztos benne, hogy megértik őt.

Nem könnyű Madame Frontal élete. Annak ellenére, hogy hosszú éveken át tanulja és fejleszti magában a viselkedésszabályozás képességét, sok minden ki tudja zökkenteni. Ilyenkor Tarzan kerekedik felül, aki az érzelmek megjelenéséért felel. Ha Tarzan felett senki sem gyakorol kontrollt, akkor érzelmeinket is szabályozás nélkül fejezzük ki, azaz meglehetősen szélsőségesen. Nagyjából 5-6 éves korukra jutnak el oda a gyerekek, hogy viszonylag stabilan képesek kontrolláltan kifejezni az érzelmeiket.

Megismerve Tarzan és Madame Frontal működését, egy kicsit több együttérzést kell tanúsítanunk gyermekeink iránt. Ahogy háromévesen nem tud még deriválni, sem kínaiból magyarra szinkronfordítani, éppúgy nem képes az érzelmein tökéletesen uralkodni. Az őt szolgáló francia nevelőnőnek még sokat kell tanulnia ahhoz, hogy egy-egy szélsőséges helyzetben az elvárásoknak megfelelően tudja érzelmei kifejezését alakítani. Ha nem igényeljük, hogy könnyedén menjen a deriválás, miért várjuk el, hogy tökéletesen szabályozott legyen gyermekünk viselkedése? Csak a próba kedvéért: mi történik, ha hisztizés közben nem úgy tekintünk erre a jelenségre, mintha gyermekünk akarattal, kifejezetten ellenünk fordulva, esetleg előre megfontolt szándékkal dühöngene, hanem úgy mint valamire, amihez még nem ért. Egyszerűen fogalma sincs, hogyan kellene ilyenkor megnyugodni, s nem hisztizni. Amíg nem tanítottad meg őt biciklizni, nem érdemes mérgelődnöd amiatt, hogy még nem tud.

A fejezet összefoglalása

Az érzelmek szabályozását ismertük meg ebben a fejezetben. Tarzan és a francia nevelőnő harcán keresztül beleláthattunk a limbikus rendszer és a frontális lebeny működésébe, megtudtuk, hogy ez utóbbi hogyan tartja kordában a viselkedésünket. Kiderült, hogy érzelmeink kifejezése tanult dolog, szabályozását évek alatt sajátítjuk el. A gyerekeket elragadják az érzelmeik, hiszen az idegrendszerük még nem elég érett, s a tapasztalataik sem elegendőek ahhoz, hogy kontrolláltan fejezzék ki, ha éppen dühösek. Csak 5-6 éves korukra jutnak el oda, hogy a legtöbb helyzetben sikerül Tarzant féken tartaniuk, addig sok-sok tanulásra, jó példára és türelemre van szükségük. Megtudhattad azt is, hogy alapvető szemléletváltozásra van szükség a hisztivel kapcsolatban. A gyerekek nem rosszaságból, nem ellenünk irányuló szándékkal hisztiznek: egyszerűen még nem tanulták meg, hogyan fejezhetik ki a haragjukat úgy, hogy mi ne legyünk rájuk mérgesek.

Próbáld ki!

1. Minél többet tud egy gyermek az érzelmekről, annál ügyesebben tudja kezelni a sajátjait és mások érzelmeit is. Békeidőkben (hisztimentes percek) beszélgessetek Tarzan és Madame Frontal harcáról. Nyugodtan bevethetitek a humorérzéketeket, így nemcsak élvezetesebb, hanem hasznosabb is lesz ez a beszélgetés. Akár le is rajzolhatjátok a két szereplőt, szerepjátékban, plüssökkel vagy bábokkal viccesen meg is jeleníthetitek, ahogy próbál egyik a másikon felülkerekedni.

2. Ismered a saját Tarzanodat és francia nevelőnődet? Idézd fel: mikor találkoztál Tarzannal utoljára? Mennyire temperamentumos a te Tarzanod? Mi az, ami a téged szolgáló Madame Frontalt erősíti, illetve gyengíti?

3. Gondold át, és beszéljétek meg a pároddal, mi a célotok, mit sajátítson el a gyermeketeket szolgáló nevelőnő a harag kifejezésmódját illetően! Mikor, milyen helyzetben mi a még elfogadható? Mit tehet, mondhat gyermeketek, amikor nagyon mérges? Ti is pont így fejezitek ki, ha haragszotok valamiért? Vagy rátok más szabályok érvényesek?

Tartalom

Bevezető

1. fejezet – Tarzan és Madame Frontal, a francia nevelőnő

2. fejezet – Oknyomozás

3. fejezet – Cukor és más függőségek

4. fejezet – Nálatok ki fújja a passzátszelet?

5. fejezet – Megérteni vagy nevelni?

6. fejezet – Sírás időzítve

7. fejezet – Nevelés közönség előtt

8. fejezet – Testvér születik és egyéb változások

9. fejezet – Olaj a tűzre

10. fejezet – Szakítsunk időt magunkra!

11. fejezet – Legyen vége a hiszti(mesék)nek

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Overpass – SIL Open Font License