Tartalom és figyelmeztetések

A Tündevér egy romantikus sötétfantasy-sorozat, amelynek egyes elemei bizonyos olvasók esetén érthető módon negatív reakciót válthatnak ki.

A kiváltó elemek és a figyelmeztetések a könyv végén találhatók.

Fel szeretném hívni viszont a figyelmet arra, hogy a tartalomra vonatkozó figyelmeztetések listája árulkodó lehet a cselekmény bizonyos elemeit illetően. Ha nincs olyan tényező, amiről tudod, hogy negatív érzelmeket válthat ki, és nem szeretnéd előre ismerni a cselekmény részleteit, kérem, ne olvasd el a figyelmeztetések listáját.

Felkavaró elemek listája

Alkoholfogyasztás

Állathalál

Családon belüli erőszak

Drogfogyasztás

Elhunyt családtag

Emberrablás

Erőszak/Vér

Gyermekbántalmazás

Gyermekhalál

Mérgezés

Visszaélés

Prológus

A tőr száguldott a levegőben, madárfüttyhöz hasonló hangot adva.

Nem volt hova menekülni. Mozdulni sem tudtam.

Energia robbant körülöttem, és lökéshullám áradt szét a sziklakamrában.

Lehunytam a szemem, és felkészültem.

A közelből csatazaj hallatszott. Csattogás, csörgés. Penge hasított puha húsba. Behatolt és kicsusszant.

Éreztem a vér ismerős, makacsul terjengő szagát.

Volt valaha olyan idő, amikor ne ismertem volna fel? Valamilyen formában mindig vér tapadt a kezemhez.

Látnom sem kellett ahhoz, hogy érezzem a közeledését. A lélegzetem is elakadt. A levegő hidegebb lett.

Közeledett.

A fejemben újra és újra hallottam a hangját, ahogy a nevemet kiáltja. A hangja erősebb volt, mint a tenger moraja. Ősibb, mint a csillagok fénye. A nevemmel az ajkán elképzelhetetlen sötétséget ígért mindenkinek, aki közénk merészel állni.

Kétségbeesetten harcolni akartam az oldalán, de a testem túl erőtlen volt ahhoz, hogy megmozduljak.

Kardok pendülése hallatszott a kamrán túlról. De nem tehettem semmit. Csak feküdtem ott, ahol összeroskadtam, és levegőért kapkodtam.

Milyen különös.

Kezdetben gyűlöltem őt. Talán valahol még mindig bennem él az a gyűlölet.

De egy dologban biztos voltam…

Olyan nekem, mint a levegő. Nem élhetek nélküle.

ELSŐ KÖNYV

1. fejezet

Azon a napon, amikor anyám meghalt, éppen az ágya alatt olvastam egy könyvet.

Az volt a kedvenc rejtekhelyem. A baldachinos, nehéz tölgyfa ágy kerete legalább fél mérföldre volt a padlótól. Tökéletes búvóhelynek bizonyult egy kisgyermek számára. Hason feküdtem, államat a tenyerembe támasztva, és lassan lapozgattam a nehéz, számomra felbecsülhetetlen értékű kötetet.

A képeket szerettem benne a legjobban. A lények voltak a kedvenceim – minél ijesztőbbek voltak, annál jobban tetszettek. Azon a napon a híres utazó, Anselme-i Lorea Szörnyetegek krónikája – Csodálatos ritkaságok című könyve volt a kezemben, és a színes illusztrációkat böngésztem. Először a legendás szörnyek jelentek meg – óriási varjak, farkasok és kopók, harci macskák, leopárdtestű, sárkányfejű lények és hasonlók.

Ezek után következtek azok, amelyeket Lorea állítólag a saját szemével is látott – és itt kezdtem nagyon kételkedni szavaiban, de azért közben mohón faltam a tündevilágból származó lények lebilincselő képeit. Mindegyik fantasztikusabbnak tűnt, mint az azt megelőző. A víz alatt élő, éles, zöld fogú, kicsi, de halálos nixik. A sűrű, sötét bundájú, bájos púcák. A mogorva, ágas-bogas sprigganek, valamint a ködben és a szürkületben járó gwyllionok, akik szerencsétlen utazókat vezetnek tévútra.

És ott volt a kedvencem: a nuggle – egy ravasz, alakváltó vízi ló, amelyet valahogy mindig hímként ábrázoltak. Utólag belegondolva, valószínűleg a neve tetszett nekem leginkább.

Néha anyám lefeküdt mellém a padlóra, és felolvasta a képaláírásokat. Máskor a saját könyvével a kezében ült az ágy mellett, és órákig így maradtunk, boldog, közös hallgatásban.

Volt, hogy csak a fejét dugta be az ágy alá, odahajolt, hogy puszit nyomjon az arcomra, majd eltűnt, hogy a lakosztálya egy másik helyiségében, vagy a kastély más részén folytassa a munkáját.

Néhány napsütéses, ragyogó nap alkalmával figyeltem, ahogy a szoknyája libbent, miközben a toronyban tett-vett, és boldog voltam. Ő volt az anyám. Ő volt a megtestesült szépség és jóság. Ő volt minden, amit tudtam arról a titokzatos érzésről, amit szeretetnek hívnak.

Azok voltak a kevésbé szerencsés napok, amelyeken apám is felbukkant. A legtöbbször már azelőtt megcsapta az orromat az alkohol bűze, hogy meghallottam nehéz lépteit. Aztán megláttam vastag, izmos lábát.

Ilyenkor úrrá lett rajtam a nyugtalanság. Még mélyebbre húzódtam az ágy alá, és magam után húztam a könyvemet is a sötétbe.

Anyám halkan suttogott neki, megfogta a kezét, és hamarosan mindketten eltűntek, becsukták az ajtót, és átmentek a közeli társalgóba, vagy lementek sétálni a parkba, esetleg kocsikázni a városba.

Anyám le tudta fegyverezni, képes volt csitítani, meg tudta győzni. Az ő hangja gyengéd volt, míg az apámé hangos és durva.

Szerettem anyámat. Apámat féltem.

De mindketten a családom voltak.

Egészen addig a napig.

Megelőzte apám érkeztét a mézsör illata. Esküszöm, hogy éreztem a szagát, még mielőtt kopogott volna.

Anyám gyorsan az ajtó felé indult. Csak képzelődtem volna, vagy tényleg hevesebben vert a szíve? Néha úgy gondoltam, annyira összhangban voltunk, hogy minden érzését átvettem én is. Legtöbbször ez megnyugtató volt. De nem azon a napon.

Az ajtóból hallottam a hangjukat, és imádkoztam, hogy menjen el apám.

Ehelyett a hangok egyre közeledtek felém. Apám belépett.

Térdtől lefelé láttam őt, ahogy fel-alá járkált a toronyszobában. Még a bokája is dühösnek tűnt.

– Lemenjünk a kertbe? – Anyám hangja megnyugtató és halk volt, mint a langyos nyári szellő. Őt hallgatva úgy éreztem, mintha semmi rossz nem történhetne.

Apám lába megállt. Visszatartottam a lélegzetemet, remélve, hogy beleegyezik, és elmennek.

A mézsör illata szúrós volt. Elárasztotta az érzékeimet, elnyomta a friss fűszernövények – levendula, rozmaring és a csipkebogyó gallyai – illatát, amelyeket anyám szétszórt a szoba padlóján.

– Szép nap ez a mai – duruzsolta anyám.

Néztem, ahogy odalép az ablakhoz, és elhúzza a damasztfüggönyt.

Ebből a távolságból teljes egészében láthattam őt. Magas volt, és királyi; hosszú, aranysárga haja csillogó hullámokban omlott a hátára, s úgy ragyogott, mintha aranyszálak alkotnák. Mély bíborvörös színű, pompás ruhát viselt, melyet bonyolult aranyhímzések díszítettek, s minden mozdulatánál szikráztak és csillogtak. A ruha úgy áramlott körülötte, mint egy tűzfolyó, és a padlót maga mögött puha, skarlátvörösen hullámzó tengerré változtatta. Bőre világos volt, akár a holdfény, szemében pedig bölcsesség és titkok ragyogtak.

Hogyan is érezhetne az apám mást, mint bűvöletet?

– Húzd azt be, asszony. A fény túl erős az én ízlésemnek. – Apám hangja durva volt, szavai elmosódottak. Mélyen a pohara fenekére nézhetett.

Kicsit hátrébb csúsztam az ágy alá, bár tudtam, hogy nem fog meglátni. Egyszer sem vett észre ott. Áldás, vagy sem, mindig csak őt látta, engem soha.

– Ha egy férj belép a felesége hálószobájába, csakis megvetés és a távozásra való felszólítás fogadhatja? – A lába arrafelé mozdult, ahol anyám állt a boltíves ablak előtt.

– Természetesen nem. – A hangja könnyed volt, és elfúló. Látszott rajta, hogy azon fáradozik, hogy kitalálja, mit mondjon, hogyan nyugtassa meg apámat. Gyermeki szenvedéllyel gyűlöltem, amiért nem értékelte, amit az anyám tenni próbált. – Gondoltam, talán jólesne egy séta a kertben. Általában szeretsz…

– Nem a saját örömömre jöttem ide, hanem azért, hogy emlékeztesselek az udvaromban elfoglalt helyedre.

A toronyban egy pillanatra csend támadt.

– Miféle hely lenne az, uram?

Hallottam, ahogy apám a morgáshoz hasonló hangot ad ki, tele keserűséggel és haraggal.

– Ne dacolj velem!

– Soha nem tennék ilyet, ezt te is jól tudod. – Anyám hangja szelíd volt, de szomorúság vegyült belé.

Dühösnek éreztem magam miatta. Miért kell neki ennyire szomorúnak lennie? Miért kell apámnak ennyire dühösnek lennie? Talán nem szereti őt?

Visszagondoltam, és rájöttem, hogy hónapok óta nem látogatta meg a lakosztályában. Ami számomra áldást, az anyám számára talán valami egészen mást jelentett.

– Hiányoztál – lehelte anyám. – Már jó ideje nem látogattál meg.

Csend honolt közöttük a levegőben.

– Tudom, hogy sok időt töltöttél Lord Beswick lányával – folytatta. Láttam, hogy elpirult az arca. – Ettarde elbűvölő lány, nem igaz?

Ismét csend állt be.

– Tudod, uram, én megértem – tette hozzá anyám sietve. – Persze szükséged van a változatosságra a társaságodban. De örülök, hogy visszatértél hozzám.

A szomorúság anyám hangjában szinte tapintható volt számomra. Arra vágytam, hogy kinyújthassam a karomat, és megragadjam a kezét. Hogy átöleljem és megvigasztaljam. Hogy biztosítsam a szeretetemről. Vagyis mindarra, amit apám még csak meg sem próbált.

És továbbra sem válaszolt.

Abban a pillanatban megértettem, hogy a hallgatása bűnös csend. Bűnös volt. Már gyerekként is sejtettem, hogy mi következik, és összerezzentem.

– Ő egy gyönyörű nő. Megvan benne minden, ami belőled hiányzik – köpte a választ apám. – Bolond voltam, hogy elvettelek, Ygraine. A Hármak tudják, mennyire bánom azt a napot!

Szinte éreztem a gyűlölet hullámát, ami az anyámat érte – és aztán a fájdalom fodrozódásait, ahogy a szavak mélyen a szívébe hatoltak.

– Ki kellett jutnom. Te jelentetted a kiutat. Ezért mindig hálás leszek neked – motyogta anyám, szinte magában. – De fogadalmat tettél nekem, örök szerelmet. Vagy elfelejtetted…

– Hála. Igen, ez minden, amit elvárok tőled. Akkor mégis, miért tekintesz rám szemrehányással? – vicsorgott apám.

A hang, ahogy a keze anyám arcának csapódott, olyan hirtelen jött, hogy majdnem felsírtam.

Néztem, ahogy anyám lassan a földre omlik, vörös szoknyája fodrokban szétterült a lába körül, mint a rózsaszirmok. Kezét az arcához szorította. Ajkából vér serkent.

Legszívesebben felkiáltottam volna, odarohantam volna hozzá, de ehelyett az ajkamba haraptam, olyan erősen, hogy fém ízét éreztem a nyelvemen. Kerestem a tekintetét, próbáltam rávenni, hogy rám nézzen, de olyan volt, mintha hirtelen szellemmé váltam volna a szobában. Tudta jól, hogy az ágy alatt fekszem, mégsem akart rám nézni, akármilyen erősen is bámultam rá.

Ahogy rémülten meredtem véres arcára, hirtelen megvilágosodott előttem valami. Már tudtam, honnan származnak a korábbi apró sérülései. A sok vágás és zúzódás, amit mindig gyorsan eltakart, és amikről történeteket talált ki.

Azok tőle származtak. Az ő keze ártott neki.

Lángoló haragot és olyan bosszúvágyat éreztem, amilyet még soha korábban. Egy kisgyerek dühét, aki a világ igazságtalansága láttán ki akarja nyújtani a kezét, hogy megállítsa, bármit is kell ennek érdekében tennie.

Elképzeltem, ahogy kis öklöm apám rendíthetetlen mellkasába csapódik, és még erősebben az ajkamba haraptam.

A kép nevetséges volt. Nem tehettem semmit. Visszanyeltem a büszkeségemet, és maradtam, ahol voltam.

– Fogadalmat tettél nekem – próbálkozott ismét anyám. – Könyörgök, gondolj a kettőnk szerelmére! Ha nem tudod megtartani a fogadalmadat, ha nem tudsz hűséges lenni…

– Miért kellene hűségesnek lennem? – üvöltötte apám. – Egy olyanhoz, mint te? Akármennyi nőt megkaphatok. Jó nőket, kívánatos nőket, embernőket, akik készek a lábam elé vetni magukat. – Kicsit megtántorodott. – Azt hiszed, nem tudom, mit tettél velem? Amikor rávettél, hogy felesküdjek arra a fogadalomra?

Anyám lehunyta a szemét, aztán megmozdította kezét, és a szoknyájába törölte a szájáról a vért. Aztán keze az ölébe vándorolt, és úgy markolta ruhája rubinszínű anyagát, mintha mentőkötél lenne.

– Tudod, milyen fogadalmat tettél – mondta halkan. – Akár akartam, akár nem, nem lehet visszavonni. Van egy lányunk.

– Te beszélsz nekem fogadalmakról?! – Apám hangja úgy robajlott, akár a mennydörgés. – Tőrbe csaltál engem! Bűbájt vetettél rám. Nézz csak rám! Egy olyan ember, mint én, tündecsapdába kötve. Nos, van egy módja, hogy megszabaduljak, Ygraine. És ezt te is ugyanolyan jól tudod, mint én.

Ezúttal le kellett hajolnia, hogy megüsse anyám arcát. Roppanás hallatszott, és amikor ellépett, láttam, hogy anyám orrából vér patakzik.

– Kérlek…

Még mindig nem akart rám nézni. Annyira szorongattam a könyvem lapjait, hogy éreztem, ahogy az egyik elszakad. Megígértem a könyvtárosnak, hogy vigyázni fogok a drága kötetre.

Akkor és ott azonban képtelen voltam ezzel törődni. Hadd vigye a szél a lapokat szanaszét! Szeretett anyám vérzett.

– Kérlek! – A hangja szinte suttogássá, a levelek legcsekélyebb zizegésévé vált.

– Egyetlen más férfi sem bírta volna ki ilyen sokáig a házasságot egy olyan nővel, mint te. Más férfi nem viselte volna el a megaláztatást, a szégyent. Mindannyian beszélnek, tudom, hogy beszélnek. – Apám egyre elmosódottabban ejtette a szavakat.

– Senki sem beszél, uram. Hát nem látják a szerelmünket? – A vér könnycseppekként folyt végig az arcán. – Nem látják mindannyian szerelmünk ékes bizonyítékát a gyermekünkben?

Éreztem, hogy könnyek csordulnak végig az arcomon. Anyám bánata tükröződött bennem is.

– Hazugság! – kiáltotta apám. – Hazugságokat szajkózol, Ygraine! Ugyanazokat a hazugságokat, amikkel engem áltattál az elmúlt években. Úgy teszel, mintha boldogok lennénk. Úgy teszel, mintha ez az egész más lenne, mint a legdurvább ocsmányság.

– Én boldog voltam – motyogta anyám. – Őszintén boldog. Sokkal rosszabbtól mentettél meg. Még most sem bánom.

A mai napig nem tudom, hogy apám hallotta-e a szavakat, amelyeket anyám elsuttogott.

Aztán rám nézett. Éteri kék szeme olyan intenzíven nézett az enyémbe, hogy a csontjaimig hatolt ereje. Ekkor értettem meg. A szavakat nekem címezte, nem apámnak.

Elszakította rólam a tekintetét, és felnézett apámra; felemelte a kezét, kecsesen megforgatta.

– Tehetetlen vagyok veled szemben, uram, ezt te is jól tudod. Még egyszer, utoljára kérlek, a gyermekünk érdekében…

De hiába.

Apám lába ismét áthaladt a látómezőmön, és kitakarta anyámat.

Szidalmazásba kezdett, félelmetes tirádába. Szörnyű jelzőkkel illette őt. Olyan csúnya szavakat mondott, amiket képtelen lennék elismételni.

Honnan jöhetett ez a sok gyűlölet? Miért nem láttam még soha a jeleit? Anyám eltitkolta előlem. Megvédett. A szeretete mindenre kiterjedt, s egyúttal függöny is volt, ami elrejtette előlem az igazságot.

Előre-hátra mozgott apám keze, ahogy újra és újra lesújtott.

Lehunytam a szemem, a könnyeim patakokban csorogtak; átáztatták a könyv lapjait, igazi vizet adva a nixiknek, hogy úszhassanak benne.

Anyám nem vágott vissza. Nem kiabált. Nem próbált menekülni vagy védekezni.

Talán azt hitte, hogy a férfi majd föleszmél, rájön, hogy mit művel, és a karjába veszi, ahogyan már bizonyára számtalanszor megtette korábban.

De ezúttal nem állt le.

Szorosan becsuktam a szemem, míg egy nehéz, csattanó hang hallatán fel nem néztem újra.

Anyám feje a mellette lévő kőfalnak csapódott.

Ahogy kinyitottam a szemem, ő megrogyott, és a padlóra hanyatlott. Zafírkék szeme üvegesen csillogott, ahogy teste a kőre zuhant. Az oldalán feküdt, némán és mozdulatlanul.

Még csak ötéves voltam. Mégis, azonnal tudtam, hogy meghalt.

Apám lába mozdulatlanná dermedt.

Térdre fog borulni? Jajveszékelni fog, mint egy gyerek, és sírva fakad a súlyos bűn terhe alatt, amit elkövetett? Értem kiált, a mellkasához ölel?

A lába mozgásba lendült.

A padlón dübörögve az ajtóhoz rohant, és kitárta.

Segítség után kiáltott, a szolgákat hívta.

Tudtam, mi következik. Nem lesz megbánás. Azt mondja majd, baleset történt. És senki sem kérdőjelezi meg a szavát.

Elvégre ő a királyuk.

2. fejezet

Tizenöt évvel később

A vérfoltok elkoptak. Az elvesztettek emlékei – jók és rosszak egyaránt – idővel elhalványultak.

Királynőnek születtem. De még a királynőket is félre lehet állítani. Meg lehet feledkezni róluk. Vagy ami még rosszabb, szántszándékkal az árnyékok közé száműzhető létezésük.

Átkeltem az udvaron, karddal a kezemben, hosszú, ősz hajfonatomat hátravetve a vállam fölött.

A gyakorlótér tágas terület volt, három oldalról a vár magas kőfalai határolták. Döngölt földön és szalmán vonultam végig, amely az évek óta tartó kemény használattól jól kitaposódott. A levegő sűrű volt az izzadság, a bőr és a fém szagának egyvelegétől. Ahogy közeledtem a gyakorlótérhez, kardok csattogása és pajzsok puffanása visszhangzott a kőfalakról.

A közelben egy csapat fiatal lovagtanonc gyakorolta a lábmunkát, ugráltak és pördültek fakarddal a kezükben, miközben egy őszülő hajú lovag parancsokat kiáltott nekik. Arcukon elszánt koncentráció látszott, tekintetük a mozdulataikra szegeződött. Egyszer csak az egyik fiú megbotlott és elesett, amit társai felszabadult kacagással jutalmaztak.

Az udvar másik felén egy csapatnyi lovag forgatta a kardját, teljes vértezetben. Mozdulataik gördülékenyek és kecsesek voltak. Hallottam az acél csattogását, ahogy egymásnak feszültek és támadtak, s a levegő az erőfeszítés szülte kiáltásaiktól volt hangos.

Beléptem a gyakorlókörbe, fakarddal a kezemben. Nem messze néhány alacsony pad volt az egyik kőfal mellé állítva, mely ülőhelyként szolgált a bámészkodóknak. A közelben azonban csak Sir Ector Prennell állt. A sötét bőrű lovag a fakerítésnek támaszkodva figyelt minket.

– Emlékezz arra, amit tanítottam neked! – szólt hozzám, miközben felkészültem. – Koncentrálj a lábmunkára! Légy résen, Morgan!

Bólintottam, a szememet az ellenfelemen tartva.

Lancelet elvigyorodott.

– Készen állsz?

– Mindig készen állok – feleltem, amilyen higgadtan csak tudtam.

Óvatosan kerülgettük egymást, fakardjaink összecsattantak, ahogy teszteltük egymás védelmét.

Lancelet gyors volt, és fürge. Gyakorlottabb vívó volt nálam – és ezt ő is tudta.

Én megfontoltabb voltam. A védekezésre koncentráltam, az alkalomra vártam, hogy eljöjjön az én időm.

Küzdelmünket Sir Ector is figyelemmel kísérte. Elszántságot éreztem. Meg akartam mutatni neki, hogy mire vagyok képes. Meg akartam mutatni, hogy a leckéi nem voltak hiábavalóak.

Kardjaink újra és újra összecsaptak, hangjuk visszaverődött a kövekről. A türelmem azonban fogytán volt, ahogy a kitartásom is. Tudtam, hogy talán soha nem leszek olyan lovag, mint Lancelet, de ez fontos volt nekem. Kicsit meglepődtem, amikor Sir Ector egyetértett abban, hogy ezzel a tudással rendelkeznem kell.

Éreztem, ahogy az izzadság lecsorog a homlokomon, és igyekeztem nem hagyni, hogy elterelje figyelmemet. Eltökéltem, hogy megnyerem ezt a küzdelmet.

De talán kevésnek bizonyul a puszta elszántság. Lancelet erősebb volt, gyorsabb, és tény, ami tény, természeténél fogva durvább.

– Mi a baj, hercegnő? A szemedbe süt a napocska? – incselkedett velem.

Ügyet sem vetettem a gúnyolódásra, mert végre megláttam az esélyemet.

– Pihenésre van szükséged? Kérsz esetleg egy pohár vizet? Hívjak egy szolgát, hogy legyezzen téged?

Hisztérikusan nevetett a saját viccein. Amíg másra terelődött a figyelme, balról cseleztem, alulról meglendítettem a kardomat, majd vissza jobbra, és ezzel megleptem. Fakardom hangos csattanással csapódott a karjába, és a küzdelmünk ezzel véget ért.

Lancelet harsogva gratulált, és ezúttal rajtam volt a sor, hogy elvigyorodjak. Senki sem mondhatta róla, hogy ne lett volna jó sportember.

Kitárt karokkal jött felém, én pedig hagytam, hogy átöleljen, és igyekeztem nem meghátrálni a könnyed szeretettől, amihez még mindig nem szoktam hozzá.

Sir Ector lassan tapsolt.

– Biztos, hogy még mindig nem lehet lovaggá ütni? – firtatta Lancelet.

Apró mosoly futott át a mesterem naptól és széltől cserzett meleg, barna arcán.

– Szép munka, Morgan – fordult felém. – Mindketten jók voltatok. Továbbra is napról napra lenyűgöztök. Csak így tovább!

Éreztem, hogy büszkeség önt el, és az arcom felhevült. Sosem tűnt fel, mennyire számít nekem az elismerése, csak olyankor, amikor vonakodva ugyan, de kimondta.

Lancelet és én visszasétáltunk a fabódékhoz, amelyek egyszerre szolgáltak öltözőként és a felszerelések tárolására a női lovagok számára. Egyre kevesebb volt belőlük, amióta a fivérem uralma elkezdődött – ez is csak egy volt uralkodásának megannyi szörnyű következménye közül, de tudtam, hogy Lancelet azt remélte, idővel változhat.

– Jössz egy italra? – kérdezte Lancelet, miközben kibújt bőrpáncélzatából, ami alól előtűnt krémszínű, derékban övvel összefogott vászontunikája. – A Medve és Hableányban új vendégmuzsikus játszik.

Gyanakodva pillantottam felé.

– A délután közepén járunk.

– Igen, de keményen dolgoztunk. Megérdemeljük. – Rám kacsintott. – Megdolgoztunk egy jó italért. Nézz magadra, csuromvizes vagy!

Rámeredtem, a homlokomhoz érintettem a kezemet, majd egy törülközőért nyúltam, és belemártottam egy vödör tiszta vízbe. Visszamehettem volna a szobámba, és hívhattam volna egy szobalányt, hogy hozzon nekem egy tál kristálytiszta vizet és egy makulátlan fehér gyolcsot, de jobban szerettem itt tartózkodni, lent a többiekkel.

Néha túl csendes volt a torony, ahol a hálótermeim voltak. Az utóbbi időben viszont a találkozások egy bizonyos személlyel arra késztettek, hogy egyre gyakrabban kerüljem.

A gyakorlóudvar zajos és büdös volt. De volt ott egyfajta bajtársiasság. Szinte már meg tudtam győzni magam arról, hogy én is a része vagyok – bár az igazság az volt, hogy mindig csak kívülálló lehettem közöttük.

– Köszönöm az emlékeztetőt – mondtam kissé fagyosan, miközben a ronggyal megtöröltem az arcomat és a nyakamat. Tudtam, hogy nevetséges, de önérzetes voltam az izzadással kapcsolatban. Ezt a dajkáimnak, a nevelőnőimnek és az udvarhölgyeimnek köszönhettem. Elvégre egy hölgynek nem szabadott izzadnia; kivéve, ha az a hölgy történetesen lovag. Ezt az egészet nagyon ellentmondásosnak tartottam. – Aligha vagyok olyan állapotban, hogy kocsmába menjek.

– Senkinek nem szúr szemet. – Lancelet elvigyorodott. – Különben is, van valaki, akit szeretnék bemutatni neked.

– Hadd találjam ki! Csinos, a nevetése felvidít, akár a napsütés, és ingyen csapolja neked a sört.

– Nem csak ennyit kapok tőle. – Lancelet a szemöldökét táncoltatta, én pedig kuncogtam.

– És… érzel iránta valamit? – kérdeztem kíváncsian.

Mindig is nehéz volt elképzelnem egy olyan világot, ahol valaha is olyan gondtalan lehetek, mint ő. Lancelet… Nos, ő a maga nemében páratlan volt. A nők mindenesetre – úgy tűnt – így gondolják. Nem okozott neki gondot, hogy lelkes partnereket találjon, valahányszor úgy hozta a kedve. Én a férfiakhoz vonzódtam, de ez nem jelentette azt, hogy ne csodálhattam volna szemtelen báját.

Szemügyre vettem ismerős alakját. Világos bőre enyhén napbarnított volt, rövid, szőke haját hátrafésülte az arcából, és bőrszíjjal kötötte össze, hogy harc közben ne hulljon a szemébe. Hihetetlenül kék szeme volt. Csillogott a huncutságtól, de éles intelligenciát is tükrözött. Arról nem is beszélve, hogy szokatlanul csinos volt, finom, nőies vonásokkal.

Továbbá merész, pimasz és teljességgel rettenthetetlen. Ezért volt a két legjobb barátom egyike.

Nem először eszméltem rá, hogy azon töprengtem, vajon milyen lehet, ha valaki a szépségével és puszta pimaszságával tűnik ki, és nem azért, akinek született.

– Némi… érzelmet táplálok iránta – ismerte be Lancelet óvatosan. – Szórakoztató. Könnyed. Majd meglátjuk, hogyan alakulnak a dolgok.

– Szóval szívesen bújsz vele ágyba, de ez sem fog egy-két hétnél tovább tartani – fejtegettem a szavait vigyorogva.

Lancelet felvont szemöldökkel meredt rám.

– Talán ha velem tartanál, te is találnál valakit, akivel szívesen ágyba bújnál.

– Szó sem lehet róla – mondtam annyi méltósággal, amennyivel csak tudtam. – Ott van az egyház iránti elköteleződésem. Arról nem is beszélve, hogy a király testvére…

Lancelet elutasítóan legyintett.

– Nem mutatkozhat egy kocsmában? Nem bújhat ágyba az általa kedvelt jóképű fiatalemberekkel?

– Én nem kedvelek senkit – mondtam mérgesen, majd a flaskámért nyúltam, és nagyot kortyoltam belőle. – Soha nem fordult még elő. Arról nem is beszélve, hogy Arthur valószínűleg dührohamot kapna, ha számára helytelen módon viselkednék. És akkor ott van még Merlin is.

– Egy kész tragédia játszódik le a szemem előtt – közölte Lancelet eltúlzott szomorúsággal. – Arra vagy kárhoztatva, hogy szikkadt vénlány legyél, és egyedül halj meg.

Összerezzentem, de reméltem, hogy nem vette észre. Nem akart kegyetlen lenni. Nem akart bántani. Honnan tudhatta volna, hogy ez az egyik legnagyobb félelmem? Nem a vénlányos rész. De ki akarna egyedül meghalni?

– Persze nem így lesz – tette hozzá késve. Felkapta a rongyot, amivel az izzadt arcomat törölgettem, és megpróbált megkorbácsolni vele. Felsikoltottam és hátráltam. – Mert én mindig itt leszek neked, ugye?

– Persze, hogy halálra szekálj. – De egy apró mosolyt azért megeresztettem felé. Tudnia kellett, hogy egy kicsit túl messzire ment. – Most pedig tedd le azt az undorító rongyot!

Lancelet elvigyorodott.

– Ez parancs, hercegnő?

Megvontam a vállam.

– Az előbb legyőztelek a ringben. Ha azt akarod, hogy bebizonyítsam, képes vagyok elragadni tőled azt a rongyot, aztán verítékemet az arcodba törölni, mielőtt elmész a kocsmába a kis barátnődhöz, csak tessék.

Lancelet felkuncogott.

– Ideális esetben nem pont ilyen illatra esne a választásom.

– Na látod.

Fekete tunikát és puha gyapjúnadrágot öltöttem, aztán elpakoltam a felszerelésemet.

Ahogy elhagytuk az épületet, két lovag vonta magára a figyelmemet, akik az udvar túloldalán lévő gyakorlóringben vívtak egymással. Páncéljuk csillogóan fényesre polírozott volt, kardjuk csak úgy villogott a napfényben, ahogy kecses eleganciával mozogtak. Lenyűgöző látvány volt. Olyannyira, hogy összezavarodtam, amikor egy árnyék vetődött az utamba. A következő pillanatban pedig egy falnak ütköztem.

Hallottam, ahogy Lancelet meglepetten felkiált. Biztosan mindketten nekirohantunk a falnak.

Fókuszáltam. Nem fal volt. Hanem egy férfi. Egy hatalmas, fenyegető férfi.

Magas volt, óriásinak tűnt, széles válla és izmos testalkata egyre feljebb és feljebb vonzotta a tekintetemet.

Olyan megvetően nézett rám, ahogyan a legtöbb embertől ez teljesen szokatlan lett volna. Főleg a gyakorlóudvaron lévő férfiaktól, akik mind hozzászoktak a jelenlétemhez.

– Elnézést kérek – mondtam hidegen, és vártam a bocsánatkérését.

Ehelyett gorombán felhorkant.

– Legközelebb vigyázz jobban! – csattant fel.

Szinte éreztem, hogy leesik az állam.

Az idegen arcát hullámos, fekete haj keretezte, amely hanyagul, kócosan omlott széles vállára, a bőre pedig ragyogó melegbarna volt, majdhogynem tündökölt a napfényben. Edzőfelszerelésben volt, vastag bőrpáncélt viselt. A sötétbarna anyag szorosan a mellkasához és a hátához simult, kihangsúlyozva széles vállát és karcsú derekát. A bőrpáncél tökéletesen illeszkedett hozzá, átölelte az izmait, és megmutatta nyers erejét. Szögletes állkapcsát egynapos borosta árnyékolta, és visszataszítóan veszélyesnek tűnt.

Ahogy megkerült minket, összenéztem Lancelettel, aki ugyanolyan döbbenten bámult maga elé, mint én.

– Elnézést – szóltam a férfi után.

Megállt, és hátrapillantott. Nyeltem egyet, hirtelen magamon éreztem tekintetének teljes intenzitását. Éles, vizslató pillantást vetett rám, amitől a szívem furcsán megdobbant.

Aztán a tekintete elutasítóvá vált. Bármit is látott bennem, nyilvánvalóan nem találta érdekesnek.

Ezt követően újabb szó nélkül elfordult, majd olyan könnyedséggel és kecsességgel lépdelt tovább, ami teljességgel ellentmondott nagy termetének.

– Mi a fene! – köpte Lancelet haragosan. – Hát nem tudja, hogy ki vagy? Miért nem világosítottad fel?

– Nem… nem tudom – feleltem lassan.

Sir Ector közeledett felénk.

– Ki a fene volt ez? – faggatta Lancelet, mielőtt bármit is mondhattam volna.

Sir Ector nyugodtan nézett a hátunk mögé.

– Ó, látom, összefutottatok az egyik újoncunkkal. Ő egy alföldi parasztfiú. Úgy értesültem, hogy nagyon ígéretes. Lord Agravaine ajánlotta be. – Sir Ector ezután kissé savanyú arcot vágott. Ő és Lord Agravaine nem jöttek ki jól egymással. – Egy biztos, jól halad a kiképzésben. Gyanítom, hogy a királyi gárda tagjává fogják választani.

– Parasztfiú? – horkant fel Lancelet hangosan. – Még sosem láttam ilyen kinézetű parasztfiút. – Oldalba könyökölt. – És te, Morgan? – Felvont szemöldökkel és olyan vigyorral nézett rám, ami arról árulkodott, hogy észrevette tátott szájú csodálkozásomat.

– Nem vagyok benne biztos, hogy a fiú szóval illetném – sikerült kimondanom. Mi tagadás, durva volt. De kétség sem fért hozzá, férfi, nem fiú. A vak is látja, hogy felnőtt. Talán túlságosan is.

Sir Ector szórakozott pillantást vetett Lanceletre.

– Na és neked mióta szokásod az ilyen férfiakra felfigyelni?

– Nos, nem éppen nevezném szokásomnak, de amikor akkorák, mint egy téglaház, kicsit nehéz nem észrevenni őket. – Lancelet csípőre tette a kezét, és felém intett a fejével. – Elég goromba volt Morgannel.

Sir Ector védelmező pillantást vetett rám.

– Ez igaz?

– Semmi gond! – jegyeztem meg sietősen, és éreztem, hogy ismét felforrósodik az arcom. – Nem tudta, hogy ki vagyok.

– Nos, hamarosan megtanulja. És akkor biztosan úgy fogja érezni magát, mint egy igazi idióta – felelte Sir Ector. – Szeretnéd, hogy menjek, és beszéljek vele?

– Nem! – robbant ki belőlem. – Egyáltalán nem. – Erőteljesen megráztam a fejem. – Ahogy te is mondtad, hamarosan úgyis megtanulja.

– Lehet, hogy hamarosan szembetalálod magad vele a gyakorlótéren. – Sir Ector arckifejezése elgondolkodóvá vált. – Dame Halynával azt akarjuk, hogy az újoncok az összes lovagtanonccal összemérjék erejüket. Jó gyakorlás lesz.

Lancelet és én összenéztünk.

– Még velem is? – kérdeztem, ugyanis gyakorlatilag nem voltam lovagtanonc.

Sir Ector megvakargatta őszes szakállát.

– Hát, igazából nem. Nem, hacsak nem akarod…

– De akarom! – Nem voltam biztos benne, hogy a szavak képesek lesznek elhagyni a számat, amíg ki nem préseltem: – Ez is a kiképzésem része, nem igaz?

Nem mintha szembe akartam volna szállni azzal az… akármi is ő. De mindenképpen részt akartam venni az eseményben.

– Rendben. Nem hiszem, hogy Halyna ellenkezne. – Elmosolyodott, és volt benne egy csipetnyi büszkeség, ami lelkesített. – Valószínűleg mindketten jobbak lesztek a legtöbb lovagtanoncnál. Az újoncok azonban… A legtöbbjük már felnőtt férfi. – Elgondolkodva pillantott ránk. – Nos, majd meglátjuk.

– Igen, de majd máskor – ellenkezett Lancelet, és megragadta a karomat. – Ma délutánra végeztünk a kiképzéssel. Itt az ideje egy szabad estének. – Lehalkította a hangját, úgy szólt hozzám: – Vigyél ki innen, mielőtt Dame Halyna meglát minket, különben az este hátralévő részében páncélt fogok fényesíteni, és segíthetek a legifjabb tanoncok lábmunkájában.

– Ó, az nem volna jó, ugye? Nem, hiszen vár rád a hideg sör és a gyönyörűséges… – Szünetet tartottam. – Mi is a neve?

– Blanchefleur – sziszegte.

Elvigyorodtam.

– Blanchefleur? – Meglehetősen régimódi név volt.

– Nos, ha a hölgyek végeztek velem, azt hiszem, megyek, és megnézem, mire készül Sir Lucan – mondta Sir Ector fanyarul, és szerencsére nem érdekelte, amit mi olyan halkan suttogtunk egymásnak.

– Viszlát, Sir Ector! – kiáltottuk, miközben elvonult.

– Tényleg ő a legjobb tanár – jegyezte meg Lancelet, miközben kisétáltunk az udvarról, és visszamentünk a belső várfalon keresztül a kastély felé. – Szerencsés vagyok, hogy eszedbe jutott megkérdezni, segít-e neked. Dame Halyna szerint sokat fejlődtem. És tudod, milyen ritkán osztogat bókokat.

– Talán hamarosan lovaggá ütnek – pedzegettem.

– Ezt kétlem. Addig még van vissza pár év.

Huhogás ütötte meg fülünket, és egy fiatalember rohant felénk. Egészen másfajta, mint az a kőszikla izomagyú, akivel az imént találkoztunk.

– Galahad! – kiáltottam fel boldogan.

Bár Sir Ector fia volt, Galahad Prennell a legtöbb dologban az apja szöges ellentétének számított.

Egészen másképp öltözött, mint mi a bőrzekénkben és szűk nadrágunkban. Galahad a templom akolitusa volt, és ennek megfelelően bokáig érő fehér vászonruhát viselt, és csak poros szandáltalpa látszott ki ruhája szegélye alól. A derekán lévő mélybordó színű selyemöv végei a térdét súrolták. A homlokán egyszerű vászonszalagot viselt, hogy hátrafogja az arcából göndör barna haját, a nyakában pedig apró talizmán lógott – egy kis nap, a Hármak iránti hitének és odaadásának jelképe.

Ruhájának ünnepélyessége ellenére ragadós vidámság sugárzott róla. Ragyogó szeme melegségtől és huncutságtól csillogott, mosolya pedig olyan széles volt, hogy csaknem a szeme sarkáig felért.

– Jössz velünk a kocsmába, Galahad? – érdeklődött Lancelet hamis ártatlansággal. – Keresünk Morgannek egy férfit.

Oldalba akartam bökni a könyökömmel, de ő nevetve elugrott.

– A kocsmába? Veletek tartanék, de Merlinnel érkeztem. – Galahad a szemembe nézett, és megremegett a mosolya. – A nagyterembe ment a királlyal. A fivéred… törvényt ül.

– Törvényt ül? Hívatott engem? – Meglepődtem.

A testvérem általában nem ezen a napon szokott törvényt ülni. Az ilyen tárgyalásokat többnyire jó előre megtervezték. A fivérem ilyenkor a nagyteremben trónolt udvaroncaival, tanácsadóival és a nemességgel körülvéve, ahol fogadta a kérvényeket és az ajándékokat, kiáltványokat adott ki, sőt – bár nagyon ritkán – még az alattvalói panaszait is meghallgatta.

A törvényt ülő napok általában rendkívül unalmasnak voltak mondhatóak.

– Nem, valójában… – Galahad habozott. – Nem is vagyok biztos abban, hogy a helyedben odamennék-e.

Elfintorodtam.

– Nem mennél oda? Miért nem?

– Éppen egy ügyet intéznek. Vagyis a testvéred intézi. Akarom mondani, a király – javította ki magát. – Azt hiszem, ez kellemetlen lehet számodra.

– Kellemetlen?

– Egy fiúról van szó. Egy félvér tündefiúról… – Elakadt a szava.

Megértettem. A fivérem ezt általában jól titkolta az emberek elől, de mélyen megvetette a tündéket.

Persze igazi tündék már nem is léteztek. Felhígult tündevérvonalak leszármazottai voltak mindazok, akik időnként felbukkantak az emberek között.

Mint az anyám. Vagy én.

Akadt pár idősebb nemes az udvarban, akik még mindig azt állították, hogy anyám tisztavérű tünde volt. Pedig tudtam, hogy ez lehetetlen. Bárhonnan is származott az anyám, a családi vérvonala ugyanolyan felhígult volt, mint bárki másé.

Különben sem mutatta a tündetulajdonságok legkisebb jelét sem. Szokatlanul szép volt, ez igaz. De túlságosan törékeny. Túlságosan emberi. Elég volt az emlékeimbe merülnöm, hogy lássam ennek brutális bizonyítékát.

Nyeltem egyet.

– Értem. Valami rosszat tett?

– Nos, a király szerint igen. – Galahad inkább a földet bámulta, hogy ne kelljen a szemembe néznie.

– Értem. – Megpróbáltam mosolyogni. – Nos, akkor ti ketten menjetek előre. Amúgy sem terveztem veletek tartani a kocsmába.

Igazat mondtam. A kocsma volt a legutolsó helyek egyike, ahol szívesen tartózkodtam. Inkább választottam helyette bármikor egy csendes könyvtárt vagy egy könyvesboltot. Vagy akár egy jó illatú gyógynövénykertet. Vagy egy izzasztó vívóudvart, ha már itt tartunk.

Éppen felhúztam a tunikám csuklyáját, és elindultam a kastély felé, amikor lépteket hallottam magam mögött.

– A csarnokba mész? – szólt utánam Galahad halkan.

Bólintottam. Tudtam, hogy talán nem tehetek majd semmit. Ki tudja, talán nem is volt miért aggódnom. Élt bennem némi aprócska remény.

– Merlin már ott van – emlékeztetett Galahad.

Ismét bólintottam.

Átvágtunk a téren, beléptünk a kastélyba, és a nagyterembe siettünk. Pompázatos és ősrégi helyiség volt ez, amelyet még az őseim építettek. Magas, boltozatos mennyezetét masszív kőoszlopok támasztották alá, melyek mindegyikére Pendrath történelméből vett jeleneteket faragtak. A falakat élénk színű faliszőnyegek borították, amelyek dicsőséges csaták és hódítások történeteit mesélték el.

Természetesen a bemutatott történelmi részleteket gondosan megválogatták. Sok dologra lehetett következtetni abból, hogy egy monarchia mire kíván emlékezni a saját történelméből – és még többre abból, hogy mit mulaszt el megemlíteni.

A fivérem trónja – a király trónja – a terem túlsó felén, egy emelvényen állt. Sötét fából készült, aranyfüsttel díszített, gyönyörű, tövisekből és rózsákból megálmodott mintát faragtak rá. A fő trón két oldalán egy-egy kisebb trón állt, amelyeket a királyi család más tagjai és a főpapnő számára tartottak fenn.

Családunk királyi címere büszkén lógott az emelvény felett – egy kör alakú pajzs, a közepén aranysárkánnyal, amelyet vörös rózsák gyűrűje vett körül. A pajzs szegélyét tövisek díszítették, a tetején pedig egy aranykorona ült.

A rózsák émelyítően édes illata akár egy hatalmas felhő, mindent betöltött. A nagyterem padlója polírozott kőből készült, melyet mindenütt bonyolult vadrózsa kompozíciók borítottak. A falak mentén lévő fülkékben vázák álltak, szintén rózsával telve, a terem falain pedig hatalmas fáklyák sorakoztak, fényüket az összegyűlt udvaroncok és nemesek arcára vetve.

Még a jelenlévők ruházatán és kiegészítőin is mindenütt szerepelt a Rózsaudvar motívuma. Camelot nemesei, akik a teremben összegyűltek, pompás, gazdag bársonyból vagy selyemből készült ruhát viseltek. A nők hosszú, leomló ruhákat, melyeknek vékony selyemszövetét hímzett rózsák díszítették az ujjak és a szoknyák szegélye mentén. Néhányan díszes rózsás fejdíszt viseltek, míg mások apró rózsacsokrokat tartottak a kezükben.

Bár akadtak lovagok, akik még a nagyteremben is inkább páncélt viseltek, a férfiak többsége formálisabb öltözéket, pazar anyagból készült zekét és nadrágot választott. Ruházatukat hasonlóképpen rózsák díszítették, sokuk mandzsettáján vagy gallérján hímzett, illetve gyöngyös rózsaminták díszelegtek. Megpillantottam egy férfit, akinek rózsaszín gyöngyökből készült, rózsa alakú fülbevaló volt az egyik fülében.

Ahogy elfoglaltuk helyünket a tömegben, morajló beszédhang ütötte meg a fülünket, s a levegőt a nyugtalan várakozás érzése töltötte meg.

Nem esett nehezemre elképzelni, miket suttoghatnak:

Mit tesz ma a király? Kivel teszi meg?

A nemesi családok közül sokan a legidősebb fiaikkal voltak körülvéve. Észrevettem, hogy a leányok határozottan hiányoztak. Amióta Arthur elfoglalta a trónt, a családok kockázatosnak tartották az udvarba hozni hajadon lányaikat.

Engem senki sem vett észre, és azt akartam, hogy ez így is maradjon. Odasompolyogtam egy nagy oszlophoz, és megálltam mögötte. Galahad kérdés nélkül követett.

Felnéztem az emelvényre, és elkerekedett a szemem. A fiatalabb öcsém, Kaye, épp akkor ült le az egyik trónusra. Kicsi, karcsú testalkatához képest a nagy szék ormótlannak tűnt. Nyugtalanul fészkelődött, világosbarna haja rendetlenül omlott az arca köré, mintha napok óta nem fésülték volna meg. Kicsit mosolygott, de láttam rajta, hogy ideges a tömeg látványa miatt.

Azon tűnődtem, hogy Arthur vajon miért rendelte fel őt az emelvényre, és ökölbe szorult a kezem. Rossz érzésem volt ezzel kapcsolatban.

Az emelvény másik oldalára néztem, ahol a főpapnő foglalt helyet.

Merlin, a Három Nővér Templomának főpapnője, a Szent Láng táplálója, a titkos varázslatok jósnője és a Mennyei Szentély őrzője egy vonzó, középkorú nő volt, akinek szeméből intelligencia és éleslátás sugárzott. Haja ébenfekete és ezüstszínű szálak selymes kavalkádja volt, kígyózó fonatba fonva, amelyet feltűzött körben a feje körül. Arannyal és ezüsttel díszített hófehér, lenge kaftánruhát viselt, amelynek anyaga elegánsan ölelte körbe kecses alakját.

Kaye-jel ellentétben Merlin egyenesen és büszkén ült a trónon, karját maga előtt keresztbe fonva. Ruhaujja hosszú és széles volt, és úgy lógott kétoldalt, mintha egy hattyú szárnyai lennének.

Arca markáns volt, magas arccsontokkal és a veséig látó szemekkel. Telt ajkát határozott, eltökélt vonallá préselte, ami parancsoló jelleget kölcsönzött neki. A papnő minden vonása olyan erőt sugallt, amivel számolni kell.

Újabb lépést hátráltam az oszlop mögé. Arthur kétlem, hogy ott észrevett volna, Merlinnel azonban más volt a helyzet. Vele határozottan óvatosabbnak kellett lenni.

Középen, a Rózsatrónuson ült a fivérem, Arthur. Barna haját a legújabb udvari divat szerint fésülte, és aranykorona ült a fején, amely csillogott a fényben. Fényűzően öltözött, mint mindig: sötétvörös és arany selymet és bársonyt viselt, aranycérnával hímzett kabáttal és harisnyával, valamint hermelinszőrmével bélelt köpennyel.

Tekintete éles és szúrós volt, és ahogy az udvartartására nézett, ajkát kissé gúnyos mosolyra húzta. Fejét egyik tenyerébe támasztotta; ingerültnek és unottnak látszott.

A szívverésem visszalassult a megkönnyebbüléstől. Az unalom jó jelnek számított. Arthur bizonyára nagyobb érdeklődést mutatott volna az esetben, ha valami jelentős dologra készül.

A király intett a kezével. A teremben azonnal csend lett.

– Hozzátok be a foglyot! – zendült fel a fivérem hangja, királyi tekintéllyel megtöltve a termet.

A nagyterem jobb oldalán azonnal kinyíltak a nehéz faajtók, és egy csapat őr berángatott egy fiatal legényt. Néhány évvel fiatalabbnak tűnt nálam. A karját szorosan a háta mögé kötözték, a ruhája szakadt és tépett volt, a háta pedig szabadon volt hagyva, amin ostorcsapások nyomán hurkák sorakoztak.

Éreztem, ahogy megindul felfelé a sav a torkomban. Nyilvánvalóan Arthur utasította a testőreit, hogy idejekorán kezdjék meg a fiú büntetését.

De még mindig volt remény. Talán Arthur megelégszik a korbácsolással, mint királyi igazságszolgáltatással.

Azonnal meg tudtam állapítani, hogy a fiú ereiben csörgedezik némi tündevér, és nyilvánvalóan nem én voltam az egyetlen, mert a nagyterem nézőközönsége felmorajlott. A bőre lilás árnyalatú volt, a haja pedig a kék egy természetellenes változatát viselte. Az ilyen élénk vonások ritkák voltak, de nem szokatlanok.

Figyeltem, ahogy a fiú tekintete körbejár a hatalmas teremben; arckifejezése kétségbeesett és riadt volt.

A cameloti Rózsaudvar Pendragon-trónján ülve a fivérem előrehajolt.

– Milyen bűnt követett el?

A kérdés színjáték volt. Arthur biztosan tudta már a választ. De hát az egész eseményt egy kegyetlen látványosságnak szánta. Szegény Kaye csapdába esett odafent Arthur mellett az emelvényen; kénytelen volt végignézni, és jelenlétével akaratlanul is jóváhagyni, ami történik.

Az egyik őr előrelépett. Nem ismertem fel.

– Lopáson kapták az egyik piacon, felség. Azt állította, hogy az egyik kisebb faluból jött a városba, hogy munkát találjon, de nem járt sikerrel.

A fiú zokogva térdre rogyott.

– Csak egy almát vettem el, felség. Egyetlen almát.

Önkéntelenül előreléptem, de egy kéz megragadta a karomat. Felnéztem, és láttam, hogy Galahad enyhén megrázza a fejét. Az arca sápadt volt.

Arthur rá sem hederített a fiú könyörgésére.

– Egy tolvaj – elmélkedett, miközben ujjaival a trónja karfáján dobolt. – De bizonyosan nem csak ennyi az egész. Mondd meg őszintén, őr: ő egy kém, nem igaz? Felderítőnek jött közénk, ugye? Hát nem mozgósít Rheged egyre több kémet a határaink mentén?

Az őr megköszörülte a torkát. Nyilvánvalóan az előadásnak ezt a részét nem próbálták el vele, mégsem akart ellentmondani uralkodójának. Gyáva volt. De ha őt annak tartottam, akkor én minek számítottam?

– Valóban, királyom – jelentette ki az őr, elég hangosan ahhoz, hogy az egész teremben hallani lehessen. – Így van. Bizonyára Rhegedből küldték.

Láttam, ahogy a fivérem ajka kegyetlen mosolyra húzódik.

– A lopásért a büntetés egy kéz elvesztése, ahogy az itt összegyűltek mind tudják.

A fiú zokogása egyre hangosabb lett. Minél tovább néztem, annál inkább úgy tűnt, hogy korban közelebb áll Kaye-hez. Szinte még csak egy gyerek. Hol lehet a családja? Hátrahagyta őket egy jobb élet reményében, hogy aztán itt kössön ki?

Tudtam, soha nem gondolta volna, hogy Camelot Rózsaudvarának híres nagytermét így pillantja meg, kőpadlóján térdepelve, összetörve és véresen.

– A kémkedés azonban – folytatta Arthur –, nos, az már egy egészen más kérdés. És sokkal súlyosabb büntetéssel jár. – Szünetet tartott, majd felemelte a hangját, hogy még hangosabban dübörögjön: – Mindannyian tudjuk, hogy a büntetés ezért a halál.

A nemesek és az udvaroncok erre még hangosabban zúgolódtak. Hallottam, hogy az egyik nő a közelünkben halkan azt javasolja a mellette álló férfinak, hogy a kényszermunka igazságosabb és méltóbb lenne a fiú számára. A férfi gyorsan lecsendesítette a nőt, de örültem, hogy könyörület jelét láthattam a nemesek között.

A fiú tenyerét a földre szorította, és olyan szívszaggatóan zokogott, amilyet még soha nem hallottam:

– Könyörgök, királyom! – esdekelt. – Könyörülj rajtam! Hát nem vagyok én is az alattvalóid egyike? Esküszöm, nem vagyok kém! Igen, bűnt követtem el. Engedd meg, hogy megfizessek érte, és fogadd el őszinte megbánásomat!

Remegő kezét nyújtotta, szemét lehunyta.

A testvérem egy pillanatig némán tanulmányozta a fiút, miközben az udvar elcsendesedett.

– Nos, egy kém éppen ezt mondaná, nem igaz? – Arthur könnyed mosollyal nézett körbe, mintha azt várná, hogy mindenki visszamosolyog rá.

Az emelvényhez legközelebb álló talpnyalók felől cincogás hallatszott, én pedig kezemet a mellettem lévő oszlopba csaptam, lehorzsolva a bütykeimet.

– Ha megengedi, felség… – Merlin lassan felállt a helyéről; mozdulatai magabiztosak és kecsesek voltak. Az emelvény szélén állt meg összekulcsolt kézzel, majd lenézett a fiúra.

Arthur arcát tanulmányoztam, és láttam, hogy igyekszik nyugodt maradni.

– Főpapnő?

– Ha a fiú félig-meddig tündevérű, akkor a vérvonala miatt kiváló akolitus válhatna belőle. Mint tudod, a tündék és az emberek kevert leszármazottai közül sokan hordozzák magukban varázserő cseppjeit. – Merlin hangja hűvös és fennkölt volt. Nyoma sem látszott rajta azonban szimpátiának a fiú iránt. Szakértő tekintettel nézett rá, semmi több.

– És meg tudod mondani, hogy a fiúnak van-e rejtett tehetsége, ha most ránézel? – kérdezte Arthur, miközben újra dobolni kezdett az ujjaival.

Galahadre pillantottam, és láttam a reménysugarat a szemében.

– Még nem, felség – felelte Merlin. – Magammal kell vinnem a templomba. De idővel…

– Elnézést kérek a királyomtól, de ha szabadna, bátorkodhatnék közbeszólni? – Egy ismerős, gúnyos férfihang szakította félbe a főpapnőt.

Egy karcsú, szőke hajú férfi lépett előre a királyi emelvényhez legközelebb tülekedő nemesek csoportjából.

Lord Agravaine Emrys.

Összeszorítottam a fogamat, miközben néztem, ahogy közelebb lép a trónhoz. Lord Agravaine az öcsém legközelebbi tanácsadója volt, és számíthattam rá, hogy a király meghallgatja. Ahogy odalépett, hogy megszólítsa Arthurt, ajkán apró mosoly játszott, mintha titokban mulatságosnak találná mindazt, ami itt történik.

A fivérem intett a kezével.

– Bármennyire is szeretne kegyes lenni felséged, könyörgök, ne hagyja, hogy egy gyenge szívű nő megingassa az igazságérzetét… – Galahadre pillantottam, és láttam, hogy a szája komoran megfeszül. Hogy merészel Agravaine így beszélni a főpapnőről? – Sajnálatos tény, de a köznép egyre szemtelenebbé válik. A piacokon napról napra több a lopás, és ahogy te magad is megjegyezted, a fiút a… szerencsétlen származása… túlságosan is könnyen hajlamossá teszi a megtévesztésre és a csalásra. Az őrök megerősítették, hogy kémként tevékenykedett. Ezért hát bízzunk a józan ítélőképességedben, királyom! A kemény és gyors megtorlás az egyetlen visszatartó erő, amit ezek az emberek megértenek.

Figyeltem, ahogy Merlin szeme összeszűkül. Úgy tűnt, hogy mondana még valamit, de Arthur már bólintott, amikor Lord Agravaine szerényen visszalépett a tömegbe.

– Köszönöm, jó Lord Agravaine, főpapnő. Mint mindig, bölcs tanácsaitok felbecsülhetetlen értékűnek bizonyultak.

Merlin tiszteletteljesen bólintott, és helyet foglalt a trónon Arthur oldalán.

– Két út javasoltatott, de ma a keményebbet kell követnünk – folytatta a fivérem, és ünnepélyes arckifejezést öltött. – A birodalom javát, egész Pendrath javát szolgáló igazságot kell szolgáltatni. És ezt gyorsan kell megtenni. A halál az egyetlen méltó büntetés egy ilyen fondorlatos és nyomorult teremtmény számára.

A tömeg levegő után kapott, és éreztem, hogy remegni kezd a kezem. Már korábban is tanúi voltunk kegyetlen büntetéseknek a nagyteremben, de ez… Ez valami sokkal durvább és kétségtelenül végérvényes volt.

Késztetést éreztem, hogy utat törjek magamnak a tömegen át, hogy Arthurhoz rohanjak, és felszólaljak, ahogy Merlin tette.

De ismertem a testvéremet. Túlságosan is tisztában voltam a saját bizonytalan helyzetemmel az udvarban. Tudtam, hogy nem lenne értelme.

Az őrök vezetője zavartan állt. Tétovázott, ide-oda rebbent a tekintete a fiú és a királya között.

– Most, őrparancsnok. – Arthur ajka pengevékonnyá préselődött nemtetszése kifejezéseként. – A királyod szólott. Az ítéletet azonnal végre kell hajtani.

Az őrnek a másodperc töredékéig tátva maradt a szája, amikor rájött, hogy mit is kell tennie. Aztán a szája összezárult, és bólintott.

Éreztem, hogy Galahad reszket mellettem. Megnyugtatóan megragadtam a karját, de nem voltam hajlandó elfordítani a tekintetemet.

Az őr kihúzta kardját a hüvelyéből, és odalépett, ahol a fiú rezignált csendben, lehajtott fejjel térdepelt.

A penge sziszegve száguldott a levegőben.

Nyomában vérpermet követte.

Az udvaroncok közül néhányan túl közel álltak. Döbbenet és undor sikolyai törtek fel belőlük, ahogy a vér összefröcskölte finom ruhájukat.

– Csendet! – harsogta Arthur. Felállt, és lenézett a rózsa- és levélágyon heverő fiú lefejezett holttestére, majd bólintott, és enyhén elmosolyodott, mintha minden pontosan úgy lenne, ahogyan lennie kell.

Megfordult, és elhagyta az emelvényt.

Végre megengedtem magamnak, hogy ránézzek Kaye arcára, aztán azt kívántam, bárcsak ne tettem volna! Sápadt volt, és úgy nézett ki, mintha menten elájulna. Káromkodtam magamban, és előreléptem, de Galahad megragadta a karomat, és felé mutatott.

Merlin ismét felállt a helyéről. Gyorsan Kaye-hez lépett, lekuporodott mellé, a kezét könnyedén a karján nyugtatta. Bármit is mondott, a szavai szelídnek tűntek. Néztem, ahogy Kaye bólint, és megkönnyebbülést éreztem.

Természetesen Kaye is Pendrath hercege volt, és a második az öröklés rendjében. Merlinnek érdekében állt, hogy elnyerje a kegyeit – és a háláját. Ahogy az is érdekében állt, hogy ismerje a gyengeségeit.

Függetlenül attól, hogy milyen indíték állt mögötte, hálás voltam a kedves gesztusáért.

– Erre… nem számítottam – jegyezte meg Galahad mellettem.

Felé fordultam. Ugyanolyan rosszul nézett ki, mint ahogy én éreztem magamat.

– Gondoltam, persze, hogy valamilyen súlyos büntetés következik. De a fiút már megkorbácsolták, és… – Elakadt a szava.

– Nem érdemelt halál, ez egyértelmű – mondtam halkan. – Halálbüntetés egy koholt vád alapján… Mi célt szolgálhatott?

De a szívem mélyén már tudtam. Hogy megmutassa a hatalmát. Hogy üzenetet küldjön, amely emlékezteti a nemeseket, hogy milyen gyorsan lehet ezt a hatalmat gyakorolni.

– Gondolom, a király talán példát akart statuálni vele. Meglehet, több történik a színfalak mögött, mint amennyit mi tudunk – mondta Galahad. Nyilvánvaló volt, mennyire kétségbeesetten próbálja igazolni a történteket.

– Meglehet – feleltem higgadtan. Soha nem tudtam teljesen nyíltan beszélni Galahaddel és Lancelettel arról, hogy mit vártam, pontosan milyen király válik a fivéremből. Főleg úgy nem, hogy az én hibámból került a trónra.

A fejemhez emeltem a kezemet, hátracsúsztattam a csuklyámat, és megmasszíroztam a fejbőrömet. A fonatomat nagyon szorosra húztam a tarkómnál, és hirtelen kétségbeesetten vágytam rá, hogy kiengedhessem.

– Sajnálom, Galahad, de fáradtabb vagyok, mint gondoltam. Kérlek, köszönd meg Merlinnek, hogy… nos, bármit is mondott, amivel megnyugtatta Kaye-t.

Galahad bólintott.

Visszarángattam a csuklyámat, és elindultam az emelvénytől balra lévő egyik ajtó felé.

A terem még mindig tele volt nemesekkel és udvaroncokkal. Azokat, akiket beborított a vér, és sikoltoztak, bizonyára tapintatosan eltávolították tisztálkodás céljából.

Egy arc azonban magára vonta a figyelmemet, ahogy elhaladtam mellette.

Egy magas, hollóhajú, bőrpáncélos férfi támaszkodott a falnak a tömegtől elkülönülve. Tekintete a trónra szegeződött – Arthur trónjára. Zöld szeme heves intenzitással izzott.

Az óriás a gyakorlótérről, döbbentem rá. Láttam az arcán a feldúltságot, és azon tűnődtem, vajon mi válthatott ki belőle ilyen reakciót.

A feje kissé megmozdult, és követtem a tekintetét oda, ahol a tündevérű fiú holtteste a padlóra zuhant.

Már nem volt ott. A szolgák kivitték, nyomukban pedig újabbak érkeztek, akik leguggolva szedték össze a vér áztatta zöldet és virágokat, és kosarakba tuszkolták, hogy aztán kidobják. A vért hamarosan felsikálják, és friss rózsákat helyeznek el a padlón.

Néhány perc múlva tudtam, már nyoma sem marad annak a borzalomnak, amelynek tanúi voltunk királyunk igazságosságának kinyilatkoztatása nevében.

Visszanéztem a sötét hajú férfi arcára. Egyértelműen undor ült ki vonásaira a látottaktól.

Nem tudtam megállni, hogy ne érezzek némi csodálatot arckifejezésének nyers őszintesége miatt – bármennyire is ostoba dolog volt ilyen érzéseket kimutatni.

Mielőtt odaértem volna, ahol állt, és titokban elhaladtam volna mellette, ellökte magát a faltól, és kiviharzott a teremből. Nehéz léptei visszhangzottak a folyosón.

Lassabb tempóban követtem, aztán a kastély felsőbb emeleteire vezető lépcső felé vettem az irányt, ahol az egyik toronyban a saját hálótermeim voltak.

A testemet fáradtnak és nehéznek éreztem. A lábam nehézkesen vonszoltam fel a kőlépcső lapos fokain.

Részben azt kívántam, bárcsak inkább Lancelettel mentem volna. Bár ne mentem volna el a nagyterembe! De már régen meggyőztem magam arról, hogy a tény, hogy szemtanúja vagyok Arthur kegyetlenségének, az már önmagában is ellenszegülés. És hogy egy nap sokkal többet fogok tenni azért, hogy szembeszálljak vele.

Még most is elmenekülhettem volna a kastély nyomasztó légkörétől, és az alkonyat beálltával kimehettem volna a kertbe sétálni.

De eljött az ideje, hogy bevegyem a gyógyszeremet.

3. fejezet

Apámnak, Uther Pendragonnak három felesége volt. Mindegyikük halott.

Anyámat, Ygraine-t tragikus baleset érte. Megbotlott, és beverte a fejét egy kemény kőfalba, éppen, amikor apám látogatóban volt nála a toronyszobájában. A király hívta a gyógyítókat és a főpapnőt, amilyen gyorsan csak tudta, de nem tudták megmenteni.

Ez volt a hivatalos történet.

Második felesége, Arthur anyja az Ettarde nevet viselte. Fiatal és nagyon szép volt, a nyelve azonban keserű, mint az üröm, és sok ellenséget szerzett magának. Nem kedvelték az udvarban, különösen azután nem, hogy királyné lett. Szeretett nevetni, kacérkodni és kötekedni, és mindezt túl jól csinálta. Bizonyos nemesasszonyokkal kivételezni kezdett, és saját udvartartást alakított ki maga körül. Ezt a „Szeretet udvarának” nevezte, amit én mindig ironikusnak találtam, mert irántam soha egy cseppnyit sem tanúsított.

Ezt még persze elviselte apám, de az egyes férfiakkal való kivételezése már túl sok volt a király korlátozott türelmének.

Ettarde-ot kivégezték, mert házasságtörést követett el apám egyik legjobb barátjával, Sir Pelleasszal.

Őt is kivégezték.

Haláluk után kiderült, hogy Ettarde-nak még a házasságuk előtt gyermeke született apámtól, Uthertől.

Arthur.

Apám Arthurt a Rózsaudvarba hozta, és miután meghányta-vetette az ügyet a tanácsosaival és a papnővel, kihirdette, hogy a hűtlen Ettarde-tól született törvénytelen fia attól fogva törvényes.

Így Arthur lett a második a cameloti trón várományosainak sorában.

Ez volt számomra a vég kezdete, bár még nem tudtam róla.

Talán dühösnek kellett volna lennem. Elvégre Arthur akkor született, amikor anyám még élt, én pedig alig voltam egyéves.

De nem voltam dühös.

Kislányként szerettem Arthurt. Mindig is szerettem volna egy testvért. És ha Arthur néha kicsit kegyetlen is volt, és ellopta a játékaimat, vagy széttépte a kedvenc könyveimet, nos, ezen nem volt mit csodálkozni. Elvesztette az anyját. Ezt meg tudtam érteni. Azt hittem, meg tudom érteni a haragját. És nagyon kedves tudott lenni, ha akart.

Enid volt apám harmadik és utolsó felesége. Fiatal volt, mint Ettarde, de minden más szempontból a szöges ellentéte. Enid csinos volt, gömbölyded és galamblelkű, és megtette, amire Ettarde nem volt képes. Egy időre sikerült békét teremtenie a Rózsaudvarban. Vagyis annyi békét, amennyit csak el tudott érni egy olyan emberrel a férjeként, mint az apám.

Enid úgy bánt velem, mintha a vér szerinti lánya lettem volna. Kedves volt hozzám és Arthurhoz is, és bármennyire rosszul is viselkedett, én hálás voltam neki ezért.

Belehalt abba, hogy megszülte Kaye-t.

* * *

Miután anyám meghalt, apám eleinte kedves volt hozzám.

Soha nem tudta meg, hogy aznap az ágy alatt feküdtem.

De gondolom, a bűntudata ugyanolyan erős volt, mintha tudta volna, mert az anyám halála utáni első hónapokban szokatlanul gyengéd volt. És Uther Pendragon sosem volt egy gyengéd ember.

Valahogy sikerült nem ellöknöm őt magamtól. Már kisgyerekként is tudtam, hogy nem kockáztathatok. Nem kockáztathattam meg, hogy magamra zúdítom a király haragját – még úgy sem, hogy történetesen a saját apám.

Miután Ettarde-ot kivégezték, a dolgok egyre rosszabbra fordultak.

Enid halálát követően pedig az életünk Arthurral állandó rettegésben telt.

De már jóval azelőtt is bizonytalanná vált a helyzetem.

Amikor apám törvényesítette Arthurt, gyanítom, már akkor tudta, hogy át fog lépni rajtam.

A trón jog szerint az enyém volt. Én voltam az első az örökösödési sorban.

Mindaddig, amíg apám úgy nem döntött, hogy az emberi és tündevérem keveredése túl nagy probléma ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyja.

Vajon a külsőm miatt volt ennyire bosszús?

Soha nem voltak tökéletesen emberiek a füleim. Ugyan nem voltak hegyesek, mint a tündéké, de nem is voltak teljesen kerekdedek.

Vagy talán a hajam volt az oka?

Mielőtt anyám meghalt, úgy tűnt, hogy a hajam úton volt afelé, hogy halványszőke legyen, ha nem is olyan gazdag aranyszínű, mint az övé volt.

De miután meghalt, hamuszürkévé kezdett válni. Aztán határozottan őszülni kezdtem.

Húszéves fiatal nő létemre a hajam színe olyan volt, akár egy öregasszonyé.

Gondoltam, ha szerencsés vagyok, talán hófehérré válik huszonöt éves koromra.

A szürke nem tündeszín. Az ő színviláguk inkább az élénkebb árnyalatok felé hajlott. Élénkzöldek, vibráló kékek, ragyogó vörösök. Egyszer olvastam egy történetet egy lila hajú és lila bőrű tündéről. Úgy hittem, gyönyörű lehetett. Az emberek, akiknek egy cseppnyi tündevér csörgedezett az ereiben, ritkán mutattak ilyen erős vonásokat. A nemesi családok közül sokan még mindig rendelkeztek tündevérrel, de az udvarba érkezők közül egyre kevesebben, mivel tisztában voltak Arthur alig leplezett előítéletével.

A kevert vérűeknek többnyire sikerült viszonylag könnyen elvegyülniük, és elkerülniük, hogy a királyuk hidegvérrel kivégeztesse őket az egész udvar szeme láttára.

Gyanítottam, hogy aznap a nagyteremben szép számmal voltak tünde származású nemesek, akik megremegtek őzbőr csizmájukban vagy selyempapucsukban a látványtól, ahogy királyuk a legcsekélyebb ürügyre hivatkozva képes volt habozás nélkül kivégezni egy tündevérű fiút.

Összességében a kevert vérű embereket elfogadták. Meglehet persze, némi kegyetlenséggel és gúnyolódással kellett szembenézniük, azonban megengedték nekik, hogy éljék az életüket. Megházasodtak, gyerekeik születtek, és élettartamuk korlátjához elérkezvén meghaltak, mint mi mindannyian.

De egy tündevérű Pendragon királynő? Egy olyan nép leszármazottja voltam, amelyről sokan azt hitték, hogy már nem is létezik. Nem is beszélve arról, hogy apám szívesen elfelejtette volna tündevérű feleségének emlékét.

Ezért hát úgy döntött, hogy nem leszek királynő.

Egyszerű volt a dolog. Nem hitte, hogy méltó vagyok rá.

Azt könnyebb volt megérteni, hogy Arthur miért tetszett jobban neki, mint én, elvégre apánk gyermekkori énjének kiköpött mása volt. Erős volt, és kemény, és mutatott egy csipetnyi gonoszságot, amiről apám úgy gondolta, hogy egy jó uralkodóból semmiképpen sem hiányozhat.

És így nem sokkal Ettarde halála után, nem sokkal azután, hogy Arthurt törvényesítették, és csak röviddel azután, hogy Uther feleségül vette Enidet, újabb kiáltvány jelent meg.

Attól a naptól fogva Morgan Pendragon, Uther és Ygraine leánya többé már nem volt Pendrath trónjának várományosa.

Helyette fogadalmat tesz a Három Nővér Templomában, amint betölti a huszonegyedik életévét.

Arthur Pendragon lesz Pendrath következő királya.

Apám számára az egész nagyon egyszerű és nagyon kényelmes volt.

Hivatalosan még mindig királyi vérből származó hercegnő voltam, bármennyire is zavaros vér csörgedezett a tündeszármazásom miatt az ereimben.

Nem száműztek, és nem is tagadtak ki hivatalosan. Semmi ilyen kegyetlenség nem történt. Nem, ez nagyon is… humánus volt.

Egyszerűen nem lehettem királynő.

Azonban attól a naptól kezdve, még ha nem is hivatalosan, számkivetetté váltam a Rózsaudvarban.

A jövőm már azelőtt eldőlt, hogy elég idős lettem volna megkérdőjelezni.

4. fejezet

Camelot királyi kastélya egy több száz éven át épített burjánzó épületegyüttes volt, amelyet a város második legmagasabb dombjának tetejére emeltek. Biztos vagyok benne, hogy Arthurt végtelenül bosszantotta, hogy a templom valamivel magasabban volt, mint a vár.

A vár szürke kőből épült, falainak tetejét tornyok és lőrések tarkították. Főépülete középen magasodott, melynek négy legmagasabb tornya közül az egyikben, azon belül is annak harmadik emeletén volt a lakosztályom.

Kinyitottam a hálószobám ajtaját. A nagy kandallóban már égett a tűz. Az ablak melletti íróasztalon egy tálca várt rám. Megpillantottam egy tálat, rajta kenyérrel, sajttal és gyümölccsel, a tálca másik oldalán pedig egy nagy bögrét, amelyről tudtam, hogy sötét, zavaros folyadékkal van tele. Elfintorodtam. A szobámat – és engem – gondozó szolgák mostanra már tudták, hogy a gyógyszer miatt csekély az étvágyam, így nem volt szükség nehezebb ételre.

Becsuktam magam mögött az ajtót. A szobám kellemes hely volt, ahol általában képes voltam megnyugodni, függetlenül attól, hogy mi történt velem máshol. Évekkel ezelőtt Enid segített átpakolni a dolgaimat a gyerekszobából. Az ő segítségével választottam ki a bútorokat és a dekorációkat. Azóta kevés dolog változott.

Akárcsak a nagycsarnokban, a falakat itt is gazdagon borították az élénk színű faliszőnyegek, de ahelyett, hogy csaták és hódítások jeleneteit ábrázolták volna, inkább buja tájakat, egzotikus állatokat és fantasztikus lényeket választottam. Olyan helyeket és lényeket, amelyekről nem reméltem, hogy valaha is láthatom őket, mégis megtöltötték az álmaimat, amikor egyedül feküdtem az ágyamban.

Két teljes falat könyvespolcok szegélyeztek, tele bőrkötéses kötetekkel minden témában, és egy halom pergamennel, amelyeket képtelen voltam kidobni. Az ablak melletti, díszesen faragott íróasztalon egy régi homokóra állt, amely kevés sikerrel próbálta követni az idő múlását, továbbá egy sárgaréz távcső a csillagok megfigyeléséhez, valamint egy írókészlet tollal és tintával. A szoba egyik sarkában nagy, puha, párnázott olvasószék állt, amelyre meleg gyapjútakarót terítettek.

Az ágy melletti távoli sarokban egy gyönyörűen faragott fahárfa állt, ezüstből készült húrokkal, és egy kézzel faragott fa furulyakészlet. Ezek inkább csak dekorációként szolgáltak. Borzalmas voltam a muzsikálásban, bár Enid nagy reményeket fűzött hozzám. Az íj vagy a kard jobban illett a kezembe, mint a hárfa, bár még mindig nem voltam olyan ügyes egyikkel sem, mint szerettem volna.

A bútorok mind sötétre politúrozott kőrisfából készültek. Minden egyes darabot indák és virágok faragványa díszített. Enid mindent külön nekem rendelt egy híres bútorkészítőtől, egy faluból, néhány napnyi járásra a várostól. Az ágyam volt a szoba mesterműve, egy igazi műalkotás: nagy, baldachinos szerkezet, részletgazdag faragásokkal, melyek a pislákoló tűz fényében szinte életre keltek. Rózsák és indák kanyarogtak fel minden egyes oszlopon, finom leveleik és kacsaik apró bimbókkal és még apróbb tüskékkel fonódtak össze. Kézzel festett nagy méretű hold és több száz csillag díszítette a fejtámlát, melyek szinte ragyogtak a sötét fán.

Lehuppantam az ágyra, és lehúztam a bőrcsizmámat, majd felálltam, és az asztalon lévő tálcához sétáltam.

Miközben ezt tettem, megakadt a szemem az anyámról készült festményen, amely az íróasztal fölött, az ablaktól balra lógott. Egy kis miniatűr volt, ovális aranykeretben. Azt kívántam, bárcsak sokkal nagyobb lenne! De részletes, élethű ábrázolás volt róla, és az egyetlen, ami a birtokomban volt.

Ygraine Pendragon, Pendrath egykori királynéja derűsen figyelt a keretből, ahogy felemeltem a bögrét, és fintorogva kortyolgatni kezdtem tartalmát.

Az íze nem javult. De legalább tudtam, mire számíthatok.

Visszabámultam anyám szemébe.

Úgy hallottam, ő is ugyanezt a főzetet itta. Minden második este, ahogy most én is.

Kinéztem az ablakon, miközben nagyot kortyoltam. A gyémántcsiszolású üvegen át elém tárultak az alant elszórt kertek és udvarok. A díszkert a szépen nyírt sövényeivel és színes virágaival egy sor haszonkertre nyílt, ahol gyümölcsfák nőttek, és egy szőlőskertre, ahol a termésből bort készítettek, egyenesen a király asztalára.

Dönthettem volna úgy is, hogy csatlakozom a többiekhez az étkezőben. Mindazon nemesekhez, akik elég kiváltságosnak számítottak ahhoz, hogy a kastélyban lakjanak. Harsány nevetés venne körbe ott, trubadúrok zenéje és sült húsok illata.

Ám visszagondolva a nagyteremben a falnak támaszkodó férfira, és az ő felháborodott tekintetére, elszégyelltem magam.

Sir Ector azt mondta, hogy újonc. Nos, ma ez az újonc némi betekintést nyert királya lelkébe. Valószínűleg többet tudott meg róla, mint amennyit szeretett volna.

Vajon a királyság városaiban, falvaiban és peremvidékein élőknek van bármi fogalmuk arról, hogy mi is folyik itt a fővárosban?

Még mindig éreztem ugyanazt a felháborodást, amit korábban a férfi arcán láttam. De nem sokkal Arthur trónra lépése után kénytelen voltam megtanulni, hogy ezt muszáj elrejtenem. Önmagam és Kaye érdekében is.

És az újonc is jobban teszi, ha megtanulja ugyanezt, különben nem sokáig maradhat Camelotban. A királyi gárdába biztosan nem kerülhetne be.

Olvastam a történelemkönyveket. A Pendragon-család nem éppen az erény mintaképeiről volt híres. A régi királynők és királyok haragosak és kegyetlenek voltak. Jó tulajdonságaik vegyültek a rosszakkal, míg végül alig volt különbség a jó és a rossz uralkodó között.

Fiatalabb koromban azt reméltem, hogy Arthur személyisége, ahogy érik, gondos útmutatással és tanítással kiegyensúlyozottabbá válik. De a lehető legrosszabb tanácsadókat választotta. Olyanokat, akik inkább a vétkeit, mintsem az erényeit éltették és bátorították.

Vajon királynőként magam is ekképp formálódtam volna?

Felhörpintettem orvosságom maradékát, aztán a tányér ételre néztem. A gyomrom máris forgott, de tudtam, hogy ennem kell. Felkaptam néhány szelet almát, és elrágcsáltam, miközben visszamentem az ágyhoz, és lehuppantam.

A hányinger csak egy dolog volt. A sokkal rosszabb mellékhatás a fejfájás volt, ami akkor tört rám, amikor a gyógyszer megtette hatását. Minden második nap meg kellett küzdenem ezzel a szenvedéssel. A halántékomban és a szemem mögött lüktető fájdalommal, amely néha olyan kínokat okozott, hogy az alváson kívül nem sok mindenre voltam képes.

De ezen az estén elhatároztam, hogy többet teszek. Egyfajta lázadást terveztem.

Elfogyasztottam az almaszeleteket, aztán elszántan lehunytam a szemem, mert azt akartam, hogy a testem rövid időre megpihenjen.

Az éj leple alatt ugyanis csatlakozni szándékozom a vadászathoz.

* * *

A kastély alatt húzódó föld alatti folyosót halványan világították meg a falakra szerelt fáklyák, amelyek árnyékot vetettek a durván faragott kőre. A levegő hűvös és nyirkos volt, és a föld és a kő dohos illata kúszott az orromba. Ahogy végighaladtam a kanyargós folyosón, valahonnan a távolból csöpögő víz hangját hallottam.

Néhány kanyar után a folyosó lejteni kezdett. Egy sziklába vájt meredek lépcsőn ereszkedtem alá. Az alagút alján a talaj kiegyenlítődött. A távolban halvány fényt láttam, amely arra biztatott, hogy haladjak tovább előre.

A folyosó vége felé lépkedtem. A fal egy keskeny nyílásán túl sötét, erdős terület tárult elém. A holdfény átszűrődött a fák között, halvány fényt szórva az erdő talajára.

Egy pillanatra megálltam, hogy meggyőződjek róla, ősz hajam minden szála a fekete csuklyám alatt rejtőzik, aztán felemeltem az íjamat, és kisurrantam a nyíláson. Sötét bőrpáncélom kissé súrolta a hideg követ, ahogy átpréseltem magam a résen.

Hűvös szellő érintette a bőrömet, amint kiléptem a szabadba. A levelek zizegtek és ropogtak a talpam alatt.

A fejem lüktetett, fájdalmam azonban tompa volt. Ha koncentráltam, képes voltam a tudatom hátterébe szorítani. A hűvös éjszakai levegő frissítően hatott rám, és kissé enyhítette a fájdalmat.

Megfordultam, hogy megnézzem magamnak a rejtekutat, és nyugtáztam, hogy vissza fogok találni. Az alagút bejáratát rálógó ágak rejtették el, melyektől az avatatlan szem számára majdhogynem láthatatlan volt.

A szívem hevesen dobogott a várakozás izgalmától. Lehet, hogy nem voltam fogoly a kastélyban, de felszabadultságot és gondtalanságot éreztem attól, hogy az éjszaka közepén kisurranhattam.

A kijelölt találkozóhely felé sétáltam, ügyelve, hogy nem leselkedik-e rám veszély.

Egy pillanat erejéig azt hittem, hogy egy gally reccsenését hallottam, de amikor megfordultam, vártam és hallgatóztam, senki sem volt ott. Az erdő csendes volt.

Feltételeztem, hogy egy nyúl vagy róka lehetett a zaj forrása, és folytattam utamat.

Mire észrevettem a többi vadász csoportját, a hold már magasan járt az égen, mesebeli fényt vetve a minket körülölelő ősöreg erdőre.

Vigyoromat palástolva közeledtem a csoporthoz. Furcsa társaság volt, de szerencsésnek éreztem magam, hogy csatlakozhattam hozzájuk. Fogalmuk sem volt arról, hogy ki vagyok valójában, ennek ellenére vadidegenként is bíztak bennem annyira, hogy megadják a következő találkozóhelyet.

Durva kinézetű, lándzsákkal, késekkel és íjakkal felfegyverzett férfiak és nők gyűltek össze, és halkan beszélgettek. Egy pillantást vetettem a saját fegyveremre. Csillogott a holdfényben, míg a többiek fegyverei kopottak és elnyűttek voltak a kemény használattól. Kissé elkomorultam, és reméltem, hogy ezt nem veszik észre. Csak másodszor találkoztam a csoporttal. Be akartam olvadni.

A vezető egy Baudwin nevű hosszú, fekete szakállú, girhes férfi volt, aki egy kicsit Sir Ectorra emlékeztetett. Biccentett felém, amikor elfoglaltam a helyemet. Lehajtottam a fejem, miközben gyorsan beszélt, emlékeztetve minket az éjszakai vadászat tervére.

Egy nő lépett előre; vörösesbarna haját szoros varkocsban kötötte hátra. Úgy nézett ki, mint akármelyik középkorú anya, akit a piacon láthattam. Azért volt itt, hogy a saját családját etesse? Vagy segíteni akart másoknak?

Csendesen elkezdett imát mondani a Hármak egyikéhez. Nem is tudtam, hogy a csoport tagjai hívők.

– Nagy Devina, a vadászat istennője, hallgasd meg imánkat! Add meg nekünk a farkas ravaszságát, a szarvas gyorsaságát és a medve erejét! Fényed vezessen minket a sötétségben, és bölcsességed segítsen minket a vadászatban. Vigyázz pengéinkre, hogy célba találjanak! Engedd meg, hogy megtisztelhessünk téged bátorságunkkal! Ó, Devina! Hold úrnője, védj meg minket, és vezess minket biztonságban haza. Úgy legyen.

– Úgy legyen – visszhangoztuk mindannyian.

Hallottam, hogy a mellettem ülő férfi magában motyogott, és megígérte Devinának, hogy áldoz neki a zsákmányból, ha ma este segít neki.

Előkészítettem az íjamat és a tegezemet, és ekkor megláttam őt.

Valamelyest a körünkön kívül állt, szinte rejtve néhány fa mellett. Nyilvánvalóan a megfelelő alkalomra várt, hogy megközelítsen. Alacsony termete miatt még fiatalabbnak tűnt, mint amilyen valójában volt.

Vadászruhát viselt, amelyet bizonyára egy szolgától kölcsönzött. Durván szőtt gyapjúból és bőrből készült, mélybarnára volt festve, tökéletesen beleolvadt az erdei környezetbe. De egyértelműen egy sokkal idősebb személynek szánták, mert lazán lógott Kaye vékony alakján.

Magamban káromkodva odasétáltam hozzá.

– Követtél engem? – sziszegtem. Nem voltam dühös. Nem komolyan. De a zsákmány, amire vadásztunk, nem ígérkezett könnyű prédának.

Kaye bólintott, és buzgón mutogatta a kést, amelyet az övén lévő bőrtokban viselt.

– Ne zavarj vissza! – könyörgött. Világosbarna haja még mindig kócos volt, helyenként égnek állt. Frufruja a homlokába hullott, részben eltakarta szelíd, barna szemét. Le kellett volna vágatni a haját. Mi több, gondoskodásra lett volna szüksége, gondoltam gombóccal a torkomban.

Nagyot nyeltem.

– Jól van. Kövess, és maradj a közelemben. Ne hagyd el a csoportot! Ne állj az utamba! És mindenekelőtt: ne próbálj meg hősködni! Csak figyelj és tanulj.

Csalónak éreztem magam, amiért utasításokat osztogattam neki. Magam is kezdő voltam ebben. De ezt nem ismerhettem be előtte. A nővére voltam. Az én felelősségem volt hát, hogy megvédjem őt.