MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Veszprémy László Bernát

Tanácstalanság

A zsidó vezetés Magyarországon
és a holokauszt, 1944–1945

részlet

Budapest, 2023

© Veszprémy László Bernát, 2023
© Jaffa Kiadó, 2023
Minden jog fenntartva!

Borítófotó: Fortepan / Lissák Tivadar
Borítóterv Hegyi Péter
Szerkesztő Hessky Eszter
Felelős szerkesztő Schultz Judit
Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

ISBN 978 963 475 779 5
ISSN 2559 9666

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

1. Bevezető

2. „Ha éjjel beszélsz, szállítsd le hangodat” – Zsidó vezetés a Horthy-rendszer alkonyán

3. „Bepakolva várjuk a fejleményeket” – Vidéki zsidó tanácsok a német megszállástól a deportálások befejeztéig

4. „Kiszolgáltatva zsidóknak” – A kitértek helyzete a zsidó tanácsokban

5. „Az a kis distancia” – A fővárosi zsidó tanács a Sztójay-és a Lakatos-kormány alatt

6. Az „örök éjszaka” napjai – A fővárosi zsidó tanács a nyilas időszakban

7. „Akkor minden seb vérzett” – Számonkérés és emlékezet

Zárszó

Függelék

Felhasznált levéltárak, irattárak és hagyatékok

Bibliográfia

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Munkám történészi megállapításaiért csakis engem terhel a felelősség, ám könyvem nem jöhetett volna létre megannyi ember segítsége nélkül. Könyvem és előtanulmányaim egyes részeinek átolvasásáért és véleményezéséért hálás vagyok a következőknek: Ablonczy Balázs, Gellért Ádám, Jeszenszky Géza, Kosztyó Gyula, Kovács Tamás, Kőbányai János, Máthé Áron, Sebes Gábor, Végső István. A zsidó vallásjogi kérdések terén Réti Jánosnak köszönöm az eligazítást. Személyes hagyatékainak kutathatóvá tételéért vagy információk megosztásáért hálás vagyok Berend Béla, Csató Dávid, Danzig Hillél, Fábián Tibor, Kahán Niszon, Reiner Imre, Salamon Mihály, Stöckler Lajos, Szabó Ödön, Szegő Miklós, Vályi Manó, Vető György és Wilhelm Károly rokonainak és leszármazottainak. Kasztner Rezső és Fischer József levelezését, továbbá néhány egyéb, holokauszttal kapcsolatos iratot magángyűjteményekben tekinthettem meg, a nagylelkű tulajdonosoknak szintúgy köszönettel tartozom. Mary Maudsley a néhai Randolph L. Braham emlékirataiba engedett betekintést. Weiss András és Freudiger Éva a holokauszt alatti fájdalmas emlékeiket idézték fel beszélgetéseink és levelezéseink során; bátorságukért nem lehetek elég hálás. Ben Barkow, a Wiener Library korábbi igazgatója ritka dokumentumok beszerzésében segédkezett. Fóris Ákos és Olosz Levente történészek kézirataikat vagy kutatási eredményeiket osztották meg velem. Az izraeli Jad Vasem, a brit University of Exeter Special Collections és az osztrák Wiener Wiesenthal Institut rendezetlen iratokat tett számomra kutathatóvá. És végül, de nem utolsósorban hálás vagyok szüleimnek, illetve nejemnek és kislányomnak, akik türelmesen viselték, hogy a kutatásba és írásba öltem rengeteg időmet.

1. Bevezető

1946 decemberében egy holokauszttúlélő lengyel zsidó dühösen méregette a XXII. Cionista Kongresszus delegáltjait a svájci Bázelben. A holokauszt után tartott első cionista konferencia Chajim Weizmann későbbi izraeli államelnök szerint „szomorú élmény” volt, hiszen a korábbi európai delegátusok többségét meggyilkolták az elmúlt években. Európa – és talán a világ – közvéleményének többsége nyilván a náci vezetőket okolta a holokauszt pusztításáért, de akadtak olyanok is, akik kiterjesztették a felelősök keresését. Ahogy a szóban forgó lengyel zsidó évekkel később leírta egy barátjának: a kongresszuson „végigmértem a mi vezetőinket”, és bár akkor „nem mertem nyíltan kimondani”, de arra gondolt, hogy „nekünk is kéne egy nürnbergi per, ahol megvádoljuk azokat, akik nem teljesítették kötelességüket irányunkba, családjaink és a zsidó nép irányába”. A „nekünk” alatt a szerző természetesen a zsidó népet értette; a levél íróját pedig úgy hívták, hogy Simon Wiesenthal.1

A későbbi világhírű nácivadász nem volt egyedül sértett érzelmeivel. Bármilyen meglepő is mai szemmel, a második világháborút követően zsidók és nemzsidók nagy számban vádolták nemcsak a náci és helyi kollaboráns vezetőket a második világháború és a holokauszt borzalmaiért, de sokszor a korabeli zsidó vezetőket is. A holokausztban elhunyt mozgalmárok hiányán szörnyülködő Weizmannt éppen úgy érték vádak, mint David Ben-Guriont, Izrael első miniszterelnökét. Persze a magyarországi zsidó vezetés sem volt kivétel. A vádak egy része megmaradt pletykák és körlevelek szintjén, egyes személyeket azonban zsidó becsületbíróságok elé idéztek. A szerencsétlenebbeket sajtókampányoknak és nyilvános meghurcolásoknak tették ki. És bizony olyanok is akadtak, akiket népügyészségi és népbírósági eljárásoknak tettek ki, alkalmanként el is ítélték őket – ez az eljárás egyébként kizárólag a népellenes és háborús bűnösök számára volt fenntartva, s ezek a zsidó vezetők olyan „illusztris” társaságba kerültek így, mint Szálasi Ferenc vagy Sztójay Döme.

A vádak széles körben terjedtek, és nemcsak az átmenet éveiben vagy a szocializmusban, de napjainkban is. Kasztner Rezső cionista ügyvéd nevével talán a hétköznapi történelemkedvelő is találkozott: a volt kolozsvári ügyvédet a nácikkal való, embermentési célú alkudozásai miatt – melyek egy végül Svájcban kikötött különvonat indítását eredményezték – támadták Izraelben, ügye bírósági per tárgya lett, s a vádak hatására végül 1957-ben a nyílt utcán meggyilkolták. Hazai kontextusban ismertebb eset volt Berend Béla neológ rabbié, akit 1946–47 között nagy nyilvánosság előtt zajló népbírósági perben ítéltek el, majd mentettek fel. A magyar zsidó nyilvánosság előtt azonban napjainkig szitokszó Stern Samu neve is, aki a budapesti zsidó tanácsot vezette a német megszállás alatt. A vádak máig terjednek: a legnagyobb magyar zsidó közösségi-média-fórumokon Kasztner, Berend és Stern továbbra is „undorító árulók”, akik „eladták szüleinket” és „kiszolgálták a nácikat”.2

Bár nemzetközileg elérhető egy monográfia a zsidó tanácsokról Lengyelországban,3 illetve pár vonatkozó tanulmány vagy forráskiadás a holland és lengyel tanácsokról,4 továbbá egy tanulmánykötet5 a zsidó közösségekben történt háború utáni számonkérésekről, a kérdés nemzetközileg nem számít jól feldolgozottnak. A témát a hazai történetírás sem dolgozta fel kimerítően. A magyarországi holokausztról szóló általános munkák – Randolph L. Braham vagy Lévai Jenő tollából – ugyan tárgyalták a fővárosi zsidó tanács tevékenységét, de a vidéki tanácsokra már éppen csak utaltak.6 Eltekintve Olosz Levente friss historiográfiai művétől, a legjobban tárgyalt Kasztner-ügy magyar vonatkozásairól szóló összes (!) művet külföldi vagy külföldön élő magyar szerző írta, ezeknek többsége ráadásul nem tudományos igényű történészi munka.7 Berendről Munkácsi Krisztina 1996-os tanulmányából8 tájékozódhat az olvasó. Kovács Tamás történész 2013-ban fontos tanulmányt írt a zsidó tanácsokról, kivételesen már a címben is tisztázva, hogy ilyenekből több is volt.9 Schmidt Mária történész 1990-es Kollaboráció vagy kooperáció? A budapesti zsidó tanács10 című könyve máig a legalaposabb és legrészletesebb forráskiadvány ebben a témában, melynek idestova harminc éve nem született folytatása.

Az összes többi, említhető munka vagy angolul készült, és/vagy az elemzésnek kevés teret adó dokumentumgyűjtemény, forráskiadás: a budapesti zsidó tanácsról született angol nyelvű tanulmány Kádár Gábor és Vági Zoltán történészek tollából 2008-ban,11 2014-ben Karsai László történész online adott ki egy főleg a fővárosi zsidó tanáccsal foglalkozó forráskiadást,12 illetve 2018-ban Munk Nina kanadai-amerikai újságíró jelentette meg angolul a fővárosi zsidó tanács titkárának – és saját rokonának –, Munkácsi Ernőnek magyarul már megjelent emlékiratát.13 Külön említést érdemel Dan Michman izraeli történész 2005-ös tanulmánya, melyben alaposan és empatikusan, ámbár érthető okokból tömören elemezte a magyarországi zsidó tanácsokat.14 Azonban ezek a munkák is mind a fővárosi zsidó tanácsra koncentráltak; a vidéki zsidó tanácsokat inkább a helytörténeti írásokban említik röviden, s talán mondani sem kell, hogy a vidéki zsidó rendőrségekről alig született szakszöveg, a témában az egyetlen tanulmányt ezen sorok írója közölte 2020-ban, e monográfia előtanulmányaként.15 Éppen a téma szakirodalmának hiányosságait mutatja, hogy a vidéki zsidó tanácsok elnökeiről és a hitközségek zsidó tanácsokká való átalakulásáról átfogó tanulmányt először szintúgy én közöltem 2021-ben.16

Rögzítve tehát a téma – szegényes – szakirodalmát, érdemes kitérni a forrásokra. A vidéki zsidó tanácsok forrásai olyan hiányosak – a vidéki hitközségek és azok irattárainak pusztulása okán –, hogy a történész néhány kósza dokumentum elolvasásáért is hajlandó nagyobb távolságokat utazni. Az olvasó észre fogja venni, hogy bizonyos vidéki zsidó tanácsokról sokkal többet írok, mint másokról: Balassagyarmat, Kaposvár, Kassa, Kolozsvár, Nyíregyháza, Pécs, Szeged, Székesfehérvár vagy Szombathely nem azért szerepel kiemelt helyen, mert az itteni zsidó tanácsok sokkal fontosabbak lennének másoknál, hanem mert ezekről találtam érdemi forrásokat. Munkámban igyekeztem legalább néhány kisváros – Dévaványa, Füzesgyarmat, Hajdúnánás, Kecel, Kisújszállás és Verebély – zsidó tanácsát is valamelyest bemutatni. A fővárosi zsidó tanács esetében már inkább a forrásbőség a zavaró: nemcsak a nagyobb budapesti levéltárakban található gazdag – és ez idáig nagyrészt feldolgozatlan – iratanyagról van szó akár a zsidó tanács napi működéséről, akár a hitközségi igazolási bizottságokról vagy akár a népbíróságokról, de a háború után nagyrészt emigrált zsidó vezetés a világ megannyi nagyvárosában szórta szét hagyatékát Jeruzsálemtől Londonig és New Yorktól Berlinig. Ez a könyv a fenti iratanyagra, továbbá európai, izraeli, amerikai és dél-amerikai lapokban megjelent emlékezésekre és vitacikkekre, illetve számos, itt először felhasznált magánhagyatékra épül.

A kötet megírásakor két fontos, elvi dilemmával kellett megbirkóznom. Először is: helyes döntés-e „bolygatni” a „zsidó kollaboráció”17 vádjainak történetét? Érdekes módon ez a kérdés már a holokauszt alatt is foglalkoztatott egyeseket. Henry Montor kanadai cionista vezető 1940 februárjában egyenesen kijelentette, hogy „nyilvános diskurzusok során megengedhetetlen egy zsidó számára, hogy akár még csak feltételezze is azt, hogy köreinkben bűnözők akadhatnak […]”.18 De vajon nem az antiszemiták malmára hajtja-e az ember a vizet, ha újból feleleveníti az alantas, rosszindulatú vádakat lopásról, nemi erőszakról, besúgásról és gyilkosságról, tömeggyilkosságról? Nem lenne-e egyszerűbb Walter Scott brit író szavaival „nem zargatni az alvó vérebet”?19 A válasz egyértelműen nemleges, hiszen a holokauszt emlékezetének megóvása, a holokauszttorzítás elleni fellépés a holokausztkutatók egyik fő feladata. A zsidó vezetőket a holokausztért felelőssé tevő vélemények nem tagadják a holokausztot, pusztán eltorzítják a hangsúlyokat. Mint azt Deborah Lipstadt amerikai holokausztkutató megfogalmazta, a torzítás sokszor súlyosabb veszély, mint a nyílt tagadás.20 A történész nem alkalmazhat öncenzúrát azért, mert egyesek rosszra használhatják kutatásai eredményeit.

A másik dilemma: igazságtalan dolog-e felmentő körülményeket keresni a zsidó vezetés számára, miközben a magyar politikai vezetés és közigazgatás esetében általában sokkal szigorúbbak a holokausztkutatók? Nem valamifajta „magyarellenes” előítélet okán gondolom, hogy a zsidó vezetőket más mércével kell mérni. Míg a nemzsidó többségi társadalom tagjait nem üldözték szervezetten a német megszállók, és a magyar politikai vezetés kezében valamennyi maradék hatalom még összpontosult, addig a zsidókat kollektíve üldözték, és jelentős részüket – ideértve a vezetést – meg is ölték. A különbséget a két csoport – többségi társadalom és kisebbség – között jól írta le Abádi Ervin kiadatlan kéziratában. Abádi szerint – aki jobboldali cionista volt, és szimpátiával tekintett a magyar nemzeti ügyre – a „történelmi verdikt”, hogy „a zsidónak valóban nem maradt más hátra, csak a remény, ki volt szolgáltatva a magyarok kénye-kedvének, legfeljebb reménykedhetett abban, hogy a magyarok megokosodnak, belátják, mi okosabb nekik […] a magyaroknak nem a remény szalmaszálába kellett volna kapaszkodniok […] tegnap még szuverén nemzetnek, ha az akar maradni, cselekedni kell tudni […]”.21

Jelen kötet a bevezetővel együtt hét fejezetben tárgyalja a magyar zsidó vezetés – hitközségi vezetők, rabbik, de elsősorban a zsidó tanácsok – német megszállás alatti történetét. Az olvasó joggal kifogásolhatja, hogy bizonyos túltárgyalt vagy a magyar kontextustól túl messze kalandozó ügyeket – például a Kasztner-ügyet – itt nem, vagy csak annyiban mutatom be, amennyire az a zsidó tanácsok történetét érinti: számukra a magyarul is elérhető számos más munkát javaslom a témában. A bevezetőt követő második fejezetben bemutatom a magyar zsidó vezetést a Horthy-rendszer utolsó éveiben: felvázolom a zsidóság irányzatbeli és földrajzi megoszlását, a főbb vezetőket és intézményeket, illetve reakcióikat a zsidóellenes törvényekre és a holokauszt 1944-ig zajló eseményeire. A történész számára nehéz dilemma három, részleteiben eltérő csoport – vidéki zsidó tanácsok, keresztény zsidó tanács, fővárosi zsidó tanács – történetének bemutatása a kronológiai sorrend megtartásával. Itt végül (akárcsak a Gyilkos irodák című korábbi munkámban) a csoportok bemutatását részesítettem előnyben a kronológia rovására: a következő fejezetek végigveszik a három fenti kategóriát ugyanabban az időszakban. A harmadik fejezet tehát a német megszállásra adott zsidó reakciók bemutatásával kezdődik, majd egy ideig búcsút intünk a fővárosi tanácsnak, és következik az első zsidó tanácsok felállítása vidéken, illetve a gettósítások és a deportálások, ideértve a zsidó rendőrségeket. A negyedik fejezetben a kitért zsidók helyzetéről lesz szó a zsidó tanácsokban. Az ötödik fejezetben tárgyalom a fővárosi zsidó tanács kísérleteit hittestvéreik megmentésére a Sztójay- és a Lakatoskormány alatt. A nyilas-hungarista hatalomátvétellel új lendületet nyert a zsidóüldözés Budapesten, ez a hatodik fejezetben, a háború utáni számonkérés Magyarországon, illetve a holokauszt alatti zsidó vezetés emlékezete pedig a hetedik fejezetben kerül terítékre.

Jegyzetek

1. Bevezető

1WWI SWA III.3, Ordner A-Z, ab 25.05.1987, Register W (ideiglenes jelzet). Wiesenthal levele Leon W. Wellsnek, 1987. június 17. Weizmann soraihoz: Palestine Post, 1949. április 21. 4.

2Hozzászólások A holokauszt áldozatainak és túlélőinek utódai nevű Facebook-csoportból, mely e sorok írásakor hatezer tagot számlál. A kommentek 2016 és 2021 között születtek, képernyőfotók a szerző birtokában.

3Trunk 1972.

4Michman, Joseph 1979.; Katja 2016.; Yosef 1989.; Klein 1960.; Weiss, Aharon 1977.; Blumenthal 1967.

5Jockush – Finder 2015.

6Braham A népirtás politikájában 70 oldalas fejezetet szentelt a fővárosi zsidó tanácsnak, illetve később fejezetekben is tárgyalja. Braham 2015. I. köt. 502–572.; Lévai 1948, 79–83, 87–95, 111, 269, 407–421.

7Olosz 2023.; Hecht 1961.; Porter 2007.; Löb 2008.; Bogdanor 2016.

8Munkácsi 1996.

9Kovács Tamás 2013.

10Schmidt 1990.

11Kádár – Vági 2009.

12Karsai – Karsai 2014.

13Munkácsi 2018. Lásd még újabb magyar kiadását, Munkácsi 2022.

14Michman, Dan 2005.

15Veszprémy 2020.

16Veszprémy 2021a., Veszprémy 2021c.

17A kifejezés idézőjelben történő használatát részletesebben megokolom: Veszprémy 2022a, 22–23.

18JI HT10-16. Henry Montor levele Baruch Rabinowitz számára, 1940. február 1.

19Scott 2008, 261.

20Lipstadt 2003.

21YVA P.31/52. 72.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Noto Serif Hebrew – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License
Roboto Condensed – Apache License 2.0