Borító

Impresszum

Veszprémy László Bernát: Migráció és antiszemitizmus Nyugaton

© MCC Press Kft., 2021

© Veszprémy László Bernát, 2021

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

A névmutatót készítette: Gáspár Katalin

ISBN 978-615-6351-00-5 (print)

ISBN 978-615-6351-59-3 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős kiadó: Dr. Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Helfrich Judit

Szerkesztette: Gáspár Katalin

Korrektúra: Takács Andrea

Borítóterv: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Kozári Imre

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

1. Antiszemita nézetek a Nyugat- és Észak-Európába érkezett muszlim bevándorlók között

Antiszemitizmus és tömeges bevándorlás

Antiszemitizmus és a 2015-ös migrációs válság

2. Tömeges bevándorlás és antiszemita indíttatású atrocitások: európai körkép (2014–2019)

Módszertani megjegyzések

Az antiszemita támadások száma 2014 után

A bevándorlók aránya az antiszemita támadások elkövetői között

A bevándorlók aránya a támadók között a zsidó közösség véleménye szerint

3. „Nem csak a zsidók lehetnek áldozatok” – a holokauszttagadás és a migráció összefüggései

Holokauszttagadás az arab világban a kétezres évek elejéig

Holokauszttagadás bevándorló hátterű közösségekben

Holokauszttorzítások bevándorló hátterű közösségekben

A holokausztoktatás nehézségei bevándorló hátterű közösségekben

A holokauszttal kapcsolatos oktatás nehézségei a 2015-ös migrációs válságot követően

4. Különös szövetség: progresszív pártok és muszlim szavazók egyes nyugat-európai országokban

A baloldali pártok versengése „a muszlim szavazatokért”

A nyugat-európai muszlim lakosság és a baloldali értékek

A muszlim antiszemitizmus és a baloldal

5. DENK: egy hollandiai antiszemita bevándorlópárt portréja

A legantiszemitább hollandiai párt

„Izrael hosszú karja” – az „izraeli lobbival” szembeni vádak és antiszemita jelöltek

6. Egy antiszemita bevándorló-politikus az Amerikai Egyesült Államokban: Ilhan Omar portréja

Származása és korai antiszemitizmusa

Kongresszusi képviselőség és az első antiszemita botrányok

A „zsidó lobbi” és a „kettős lojalitás” vádjai

Újabb antiszemita-botrányok és kitiltás Izraelből

7. „Polgárháború”? Szélsőjobboldali terrorizmus, tömeges bevándorlás és antiszemitizmus a migrációs válság óta

A polgárháború veszélye

A zsidók mint a „fehér civilizáció aláásói”

8. Izrael és a modern népvándorlás: a migráció kérdése egy bevándorló hátterű országban

Az izraeli bevándorlás történelmi háttere

Izrael és a modern népvándorlás

Integrációs nehézségek napjaink Izraeljében

A migrációs válság kezelése

Konklúzió

Bibliográfia

Köszönetnyilvánítás

Noha könyvem megállapításaiért csakis engem terhel felelősség, ez a kötet nem születhetett volna meg számos személy és intézmény támogatása nélkül, akik és amelyek az érdemekben osztoznak.

Az itt megjelent tanulmányokat a 2015-ben a Századvég Alapítvány és a Mathias Corvinus Collegium által létrehozott Migrációkutató Intézet megbízásából és támogatásával készíthettem el. Köszönet illeti a Migrációkutató Intézet igazgatóját, Dezső Tamást, amiért felkarolta a kutatásaimat, és monográfia írására biztatott. Hálás vagyok továbbá a konstruktív megjegyzésekért és javaslatokért az intézet minden jelenlegi alkalmazottjának, illetve volt kollégáimnak, köztük különösen Gallai Sándor korábbi igazgatónak. Az itt publikált anyagokhoz számos nyugat-európai vagy amerikai nem zsidó közszereplő, zsidó vallási vezető vagy egyszerű zsidó ember járult hozzá személyes beszámolók és interjúk formájában. Külön köszönöm a következő személyeknek, hogy a számomra adott interjúikkal hozzájárultak kutatásaimhoz: Ayaan Hirsi Ali, Binyomin Jacobs rabbi, David Pinto, Gideon Querido van Frank, Michael Jacobs, Paul van der Bas, Raphael Evers rabbi, Rob és Yvonne Kern, Sami Bar-On, illetve Shimon Lasker rabbi. Orbán Mónika témám tekintetében fontos személyekkel kötött össze. Sayfo Omar iszlámkutató fontos megjegyzéseket osztott meg velem a témában. Evelien Gans, a hollandiai antiszemitizmus kiváló ismerője szintén érdemi észrevételekkel támogatta a munkámat, noha a konklúzióimmal nem mindig értett egyet. Szomorúsággal tölt el, hogy tragikus halála folytán nem mutathattam meg neki gyűjtésem végeredményét. Manfred Gerstenfeld mint a modern nyugat-európai antiszemitizmus egyik legnevesebb izraeli kutatója felelt kérdéseimre kutatásaim során, sajnos könyvem megjelenését már ő sem élhette meg.

Külföldi kutatásaimat a Tihanyi Alapítvány és a Migrációkutató Intézet támogatta. Hollandiai tartózkodásom során az amszterdami Leidenhoven College nyugodt és kellemes környezetet biztosított. A felhasznált szakirodalmat részben az Amszterdami Egyetem és a NIOD Instituut voor Oorlogs-, Holocaust- en Genocidestudies könyvtáraiban, részben pedig a londoni The British Libraryben és Wiener Library for the Study of the Holocaust and Genocide-ban ismerhettem meg. E kiváló gyűjtemények nélkül nem jöhetett volna létre ez a kötet.

Végül, de nem utolsósorban köszönöm feleségemnek, hogy türelemmel viselte a könyvemnek szentelt rengeteg munkaórát és távollétet.

Bevezetés

2017 egy kellemes, késő tavaszi napján az amszterdami Vondel parkban sétáltam egy kedves magyar ismerősömmel. A park a holland főváros egyik legszebb része, gazdag lakónegyed által átölelt hatalmas zöld terület, a turisták és a fiatalok kedvelt célpontja, amelyet a legnagyobb rosszindulattal sem lehetne a társadalmi feszültségek otthonának tartott külvárosi gettókkal azonosítani. Ekkoriban az Amszterdami Egyetem mesterszakos hallgatója voltam holokauszt–történelem szakon. Ismerősömmel magyarul beszélgettünk, a téma Izrael állam volt. Egyszer csak arra lettem figyelmes, hogy egy – feltehetően bevándorló hátterű – férfi a zsidókat szidja, Palesztinát élteti, és közben bennünket néz. Bár nem értette a magyar nyelvet, hallotta, hogy Izraelről beszélünk, és fenyegető gesztusokat téve egyre közelebb jött hozzánk. Ismerősömet féltve odébbálltunk, én pedig magamban elkönyveltem, hogy Amszterdam központjában már magyarul sem lehet beszélni Izraelről. De nem ez volt az egyetlen kellemetlen élményem a holland fővárosban: a neves portugál zsinagógából kilépve arra járó, arabul beszélő fiatalok köptek a lábam elé. Egy bevándorló családból származó diáktársam pedig amszterdami tanulmányaim alatt megkérdezte tőlem, hogy ha a holokauszt érdekel történészként, akkor miért nem ugrom be a kályhába. A kérdés, szerinte, vicces volt, a fiatal, magát progresszívnak tartó holland diákhallgatóság pedig nevetett rajta.

Pedig az én élményeim még egyáltalán nem számítottak kirívóan rosszaknak. Hollandiai tartózkodásom során beszéltem olyan rabbival, akit arabok próbáltak halálra gázolni. Beszéltem idős zsidó aktivistával, akinek palesztin zászlót húztak a fejére, majd megrugdosták a város főterén. Interjúztam holland-zsidó házaspárral, az ő unokáik Brüsszelben félve, rendőri kíséret mellett jártak iskolába. Amszterdami szállásom ablakából egy időben a város egyik utolsó kóser éttermére láttam rá: akkor azt gondoltam, hogy nem lehet olyan rossz a helyzet, ha egy izraeli zászlóval fellobogózott étterem létezhet a városban. Azóta megtudtam, hogy ezt a vendéglőt 2017 decemberében egy szír migráns verte szét, bevezetőm írása előtt néhány héttel pedig álbombát helyeztek a bejárata elé.

A holland zsidókkal folytatott beszélgetéseim egy részét interjúkban örökítettem meg, amelyeket a Szombat zsidó folyóirat, a Tett és Védelem Alapítvány honlapja és a Mandiner közölt.{1} Személyes tapasztalataim és interjúim azzal a jelenséggel ismertettek meg, amelyet a Spiegel-Online egy 2015-ös cikke „importált antiszemitizmusnak” nevezett, s amely publicisztikák, politikusi, zsidó közösségi megszólalások – és alkalmanként tanulmányok – szerint egyre komolyabb problémát jelent Európa és Észak-Amerika számára.

Bár hasonló élményektől a magyar zsidóság az utóbbi években zömében megkíméltetett, mindez nem teljesen ismeretlen jelenség Magyarországon, hiszen a hazai sajtó egy része időnként beszámol ilyen típusú jelenségekről. 2015 előtt elsősorban a baloldali sajtót érdekelte ez a téma, majd a migrációs válságot követően ezek a lapok elkezdtek kevesebb figyelmet fordítani rá, helyette a jobboldali sajtó karolta fel. 2018 augusztusában a Migrációkutató Intézethez csatlakoztam, ahol több tanulmányt közöltem a tömeges bevándorlás és az antiszemitizmus kapcsolatáról. Kutatásaim során azzal kellett szembesülnöm, hogy a téma – elsősorban a politikai támadásoktól való félelem okán – alig vizsgált kérdés nemzetközi téren. Sokszor nemhogy részletes monográfiai feldolgozásra nem építhettem, de még tanulmányokra vagy ismertető cikkekre sem. Munkámat lapozva az olvasó alkalmanként arra fog jutni, hogy bár bizonyos kérdéseket feltettem, teljes mértékben nem tudtam megválaszolni őket. Ugyanakkor azt is fontos tudományos eredménynek tekinthetjük, hogy maga a téma egyáltalán exponálásra került. Ez különösen annak fényében hasznos, hogy a tömeges bevándorlás és az antiszemitizmus közötti kapcsolat vizsgálata Nyugat-Európában egy méltatlanul – és talán tudatosan – mellőzött terület. Könyvemben eddigi kutatási eredményeimet osztom meg (1., 2., 4., 5., 8. fejezetek), illetve új tanulmányokat is közlök (3., 6., 7. fejezetek).

E könyvnek nem célja az európai vagy amerikai muszlim lakosság démonizálása, illetve nem kívánja azt a sztereotípiát népszerűsíteni, hogy minden muszlim antiszemita volna. Az európai és amerikai muszlim lakosság közel 30 millió főt tesz ki,{2} akiket mind megillet az egyéni értékeik és érdemeik alapján való megítéltetés joga. A migrációs válság során, majd azt követően Európába érkező tömegek azonban nagyrészt olyan országokból érkeznek, amelyeknek oktatási rendszere nem olyan demokratikus és nyitott, mint az európai. Az ebben a könyvben leírt nézetek bizonyos bevándorlók részéről nem csupán egyéni hibáikat, hanem korábbi otthonaik szélesebb körű problémáit is tükrözik.

Könyvemben nem is annyira a saját nézeteimet fejtem ki, inkább a hazai, migrációról szóló diskurzusban kevéssé ismert tényeket tárom fel. Noha könyvem konklúziójában saját gondolataimat is megosztom az itt elemzett adatokkal és tényekkel kapcsolatban, mégsem kívánom megmondani olvasóimnak, milyen konklúziókat kell levonniuk mindezekből. Ám, ha valaki arra a következtetésre jut, amelyre számos zsidó közéleti vezető és megszólaló is – miszerint a tömeges bevándorlás egyike azon jelenségeknek, amelyek fenyegetik napjaink európai zsidó életét –, következtetését legitim konklúziónak tartom, amelyet megfontolni és megvitatni kell, nem pedig tűzzel-vassal üldözni.

Könyvemben az olvasó nyolc tanulmányt talál, amelyek a fent leírt problémakör egyes aspektusait vizsgálják. Az első a bevándorló hátterű közösségek körében tapasztalható antiszemita nézeteket tárgyalja, beleértve a 2015-ös migrációs válság után Európába érkezett tömegeket. Ezt követően az európai zsidóságot érintő egyik legégetőbb problémát, az antiszemita atrocitások mértékét, illetve e támadások tömeges bevándorlással való összefüggését veszem górcső alá. A harmadik értekezés a holokauszt oktatásának nehézségeit vizsgálja meg a bevándorló hátterű európai fiatalok között. Napjainkban gyakran hallott megállapítás, hogy egyes baloldali pártok szavazatok reményében támogatják a migrációt. A negyedik tanulmány azt a kérdést járja körül, lehetnek-e ilyen megfontolások egyes európai bevándorlópártok migrációbarát retorikája mögött, és vajon van-e kapcsolat az új szavazók keresése és a progresszív Izrael-ellenesség mögött. Azonban nemcsak a baloldali pártok keresik az új szavazók kegyeit, hanem maguk a bevándorlók is képesek pártokat alapítani. Az ötödik értekezés az eddig legsikeresebb európai bevándorlópárt, a hollandiai DENK példáját, illetve antiszemita kampányait elemzi. Hatodik tanulmányom egy szomáli hátterű amerikai politikus, Ilhan Omar demokrata kongresszusi képviselő eddigi karrierjét és a zsidósággal való negatív kapcsolatát tárja fel. A hetedik írás az egyik legkevésbé kutatott témát, a szélsőjobboldali terrorizmus, a migráció és az antiszemitizmus kérdését feszegeti. Végül Izrael állam sikeres migrációs politikájának hatásmechanizmusát, illetve eredményeit vizsgálom. A kötetet rövid összegzéssel zárom.

1. Antiszemita nézetek a Nyugat- és Észak-Európába érkezett muszlim bevándorlók között

A 2015-ös migrációs válság számos téren indított be kritikus társadalmi, gazdasági és politikai diskurzust a tömeges illegális bevándorlás jelenségével kapcsolatban. Ennek pusztán az egyik, ám fontos vetülete volt az antiszemitizmus kérdése. Már a 2015-ös év során felbukkantak a fősodorú német sajtóban is a következő szalagcímek: „Még több antiszemitizmust hoznak a menekültek Németországba?” (Süddeutsche Zeitung), „Mi lesz a menekültek zsidóellenességéből?” (Die Welt), „Aggódnak a menekültek új antiszemitizmusa miatt” (Der Tagesspiegel), „Importált antiszemitizmus” (Spiegel-Online).{3}

Hasonló példák azonban a politikából is idézhetők. 2016 novemberében Erika Steinbach CDU-s parlamenti képviselő például az arab országokban uralkodó antiszemitizmusra mutató híreket így kommentálta közösségimédia-oldalán: „Egy éven belül 1 millióval több antiszemitánk lesz.”{4} Armin Laschet, Észak-Rajna-Vesztfália akkori kereszténydemokrata tartományi miniszterelnöke egyik 2018-as interjújában az antiszemitizmus növekedésének egyik okaként a 2015-ös migrációs válságot nevezte meg.{5} S végül, még a deklaráltan liberális The New York Times 2019-es tavaszi cikke is kénytelen volt beismerni: „Számos felmérés mutatja, hogy Németország és más európai országok muszlim lakossága nagyobb arányban mutat antiszemita nézeteket, mint a többségi társadalom.”{6}

A fenti kritikus diskurzus a nyugat-európai zsidó közösségekbe is utat talált. Raphael Evers volt rotterdami, majd düsseldorfi főrabbi e sorok írójának adott 2017-es interjúja szerint „közel-keleti hátterű emberek” részéről tapasztalt antiszemitizmust Hollandiában.{7} Shimon Lasker brüsszeli ortodox rabbi szerint a tömeges bevándorlásnak „természetesen” van köze a növekvő antiszemitizmushoz.{8} David Pinto szociológus, az Amszterdami Egyetem oktatója szintúgy e sorok írójának úgy fogalmazott, hogy: „Van antiszemitizmus – most sokkal több, mint valaha. Főleg a marokkói, muszlim fiatalok a felelősek érte.”{9} A legnagyobb német-zsidó ernyőszervezet, a Németországi Zsidók Központi Tanácsa (ZdJ) a muszlim országokból érkező bevándorlók számára javasolt antiszemitizmus elleni oktatási programot 2018-ban. Abraham Lehrer alelnök szerint „sok ilyen [muszlim országból érkező] embert olyan rezsimek befolyásoltak, ahol az antiszemitizmus az állami gondolkodás része”. Azért, hogy az ilyen emberek később Németországban „ne fejtsék ki nyíltan nézeteiket”, „integrációs kurzusokat” kell indítani számukra – vélekedett a zsidó vezető.{10}

Mindezek tükrében érdemes megvizsgálni, hogy valóban gyakrabban vallanak-e antiszemita nézeteket az európai muszlimok, hogy ez a jelenség megjelent-e már a migrációs válság előtt, illetve tapasztalható-e magas fokú antiszemitizmus a 2015-ös migrációs válság során Európába érkezett muszlim migránsok között.

Antiszemitizmus és tömeges bevándorlás

Egy 2009-es, az Egyesült Királyságra fókuszáló tanulmány szerint „kevés, muszlimok között végzett közvélemény-kutatás tartalmazott antiszemitizmusra vonatkozó kérdéseket” Nyugat-Európában.{11} Néhány használható kivétel azonban ismert.

Az első, témánkba vágó kutatást 1997-ben végezték németországi török származású fiatalok között, akiknek 33,2%-a egyetértett a feltevéssel, miszerint a cionizmus veszélyt jelent az iszlámra.{12}

Egy 2004-es, tízezer svéd diák által kitöltött felmérés hat olyan kérdést tartalmazott, amely antiszemita nézeteket vizsgált. A muszlim diákok 8,3%-a értett egyet a felmérés szerint egyes antiszemita nézetekkel, míg a nem muszlim diákoknak csupán 3,7%-a.{13}

A Populus 2005-ös felmérése szerint a brit muszlimok 53%-a szerint a zsidóknak túl nagy a befolyásuk a brit külpolitikára, 46%-uk szerint a zsidók irányítják a médiát és a politikát, és 37%-uk szerint a zsidók legitim célpontok a „közel-keleti igazság ügyében” vívott küzdelemben.{14} Egy 2006-os Pew-felmérés szerint a brit muszlimok 47%-a negatívan tekint a zsidókra, míg ez a szám a többségi társadalom körében 7%. A felmérés szerint a franciaországi muszlimok 28%-a tekint negatívan a zsidókra, a nem muszlim franciáknak azonban csak 13%-a. Németországban a muszlimok 44%-a, a nem muszlimoknak azonban csak 22%-a vélekedik így.{15}

Egy 2009-es, a dán Aarhus Egyetemen végzett felmérés török, pakisztáni, szomáliai és palesztin bevándorlók nézeteit hasonlította össze honos dánokéival. A felmérés eredménye szerint előbbiek között az antiszemita sztereotípiákat vallók aránya 75% volt, míg a dán etnikumú egyének között 20%.{16}

Hasonló eredményekre jutott három, a német kormány által megrendelt vagy támogatott felmérés is. Az első ilyen kutatás 2007-ben megállapította, hogy a muszlim bevándorló, nem muszlim bevándorló és honos német diákok közül a muszlim diákok utasították el legjobban a zsidókat (15,7%).{17} A második (2009–2010 között végzett) felmérés szerint a németországi muszlim fiatalok 25%-a egyetértett a két állítással, miszerint a Közel-Kelet minden bajának oka Izrael, és hogy a zsidóknak távozniuk kell a Közel-Keletről. (Az állításokkal a nem muszlim német fiataloknak 5%-a értett egyet.){18} A harmadik, öt éven át tartó és hat országot – Ausztria, Belgium, Franciaország, Németország, Hollandia, Svédország – átfogó, 2013-ban zárult kutatás, amelyet a berlini WZB társadalomtudományi központ végzett el, arra jutott, hogy a megkérdezett török és marokkói hátterű válaszadók 45%-a szerint „nem szabad megbízni” a zsidókban.{19} S ugyan nem a német kormány támogatásával készült, ám érdemes idézni azt a 2010-es, németországi diákok között készült felmérést, amelyben azzal az állítással, miszerint „az én vallásomban figyelmeztetnek minket, hogy ne bízzunk a zsidókban”, a török hátterű diákok 15,2%-a, a különböző arab országokból származó diákok 18,2%-a, a kurd diákoknak pedig 20,8%-a értett egyet. A nem bevándorló hátterű diákoknál az egyetértők aránya 2,8% volt.{20}

2011-ben holland nyelvű brüsszeli középiskolák diákjai között végeztek felmérést, amelyben a muszlim diákok 56,8%-a értett egyet azzal, hogy „a zsidók a világon mindent uralni akarnak”, 29,9%-uk azzal, hogy „a zsidók azt hiszik, jobbak mindenkinél”, 28,6%-uk azzal, hogy „ha zsidókkal üzletelsz, különösen óvatosnak kell lenned” és 28,4%-uk azzal, hogy „a zsidók háborúra uszítanak másokat”. A nem muszlim diákok sorrendben 10,5%-ban, 12,9%-ban, 12,9%-ban és 7,7%-ban értettek egyet a fenti állításokkal – mindegyik esetben „alulmaradva” muszlim diáktársaikkal szemben.{21} 2013-ban genti és antwerpeni muszlim diákok között ismételték meg a felmérést, akiknek 45–50%-a értett egyet különböző antiszemita sztereotípiákkal. A nem muszlim diákok 10%-a értett egyet hasonló nézetekkel a felmérés során.{22}

A holland kormány 2015-ös felmérése szerint, amelyet a holland Verwey-Jonker Instituut társadalomkutató intézet végzett el, a holland muszlimok 12%-a „nem pozitívan” tekint a zsidókra, míg a nem muszlim holland lakosság esetében ez a szám 2%. A holland muszlimok 40%-a „nem pozitívan” tekint az izraeli zsidókra, ugyanez a szám a nem muszlim lakosság körében 10%. A cionizmusra a holland muszlimok 66%-a tekintett „nem pozitívan”, míg a nem muszlimoknak csak 6%-a érzett ugyanígy. Ám Izrael állam megítélése terén volt a legnagyobb az eltérés: a muszlimok 62%-a tekintett „nem pozitívan” a zsidó államra, szemben a nem muszlimok körében tapasztalható 13%-os aránnyal.{23} Érdemes megjegyezni, hogy a brit Institute for Jewish Policy Research (JPR) 2015-ös felmérése szerint azon brit lakosok körében a legnépszerűbb az Iszlám Állam és a Hamász, akik a leginkább elítélik Izraelt.{24} Az ADL 2015 nyarán külön a nyugat-európai muszlim közösségekre fókuszálva végzett felmérést: eredményei szerint a belga muszlimok 68%-a, a spanyol muszlimok 62%-a, a német és az olasz muszlimok 56%-a, a brit muszlimok 54%-a és a francia muszlimok 49%-a vallott antiszemita nézeteket. Általánosságban a nyugat-európai muszlimok 55%-a bizonyult antiszemitának.{25}

A két legfrissebb eredményért pedig ismét az Egyesült Királyságból érkező adatokhoz kell fordulnunk. Az ICM brit kutatóintézet hasonló eredményre jutott 2016-ban: a brit muszlimok mindössze 26%-a tekinti problémának az antiszemitizmust, míg az átlagos nem muszlim britek 46%-ának ugyanez a véleménye erről. A brit muszlimok 35%-a egyetértett az állítással, miszerint a zsidóknak túl nagy hatalmuk van az Egyesült Királyságban, szemben a nem muszlimok között tapasztalt 9%-kal. A zsidók brit kormányra gyakorolt befolyását a brit muszlimok 31%-a érezte túl nagynak, szemben a nem muszlimok 7%-ával. A brit muszlimok 39%-a gondolta úgy, hogy a zsidóknak túl nagy a befolyásuk a médiára, a nem muszlim briteknek azonban csak 10%-a értett egyet ezzel az állítással. A zsidóknak a gazdaságra gyakorolt befolyását a brit muszlimok 44%-a érezte túl nagynak, szemben a nem muszlimok körében mért 18%-kal. A brit muszlimok 40%-a vélekedett úgy, hogy a zsidók hűségesebbek Izraelhez, mint az Egyesült Királysághoz. A brit muszlimok 26%-a szerint a zsidók felelnek a világban tapasztalható háborúkért, 27%-uk szerint pedig a zsidók viselkedése felelős az antiszemitizmusért.{26}

A JPR 2017-es felmérése szerint, míg a nem muszlim britek közel 80%-a fogadja el az állítást, miszerint a brit zsidók éppen annyira britek, mint a nem zsidó britek, ez a muszlimok között 61%, a vallásos muszlimok között pedig 59%. Az állítást, miszerint a brit zsidók pozitívan járulnak hozzá a brit társadalomhoz, a nem muszlim lakosság közel 60%-a fogadja el, míg a muszlimoknak csupán 37%-a, a vallásos muszlimoknak pedig 34%-a. A brit muszlimok 28%-a, a vallásos muszlimoknak pedig 34%-a ért egyet azzal, hogy „a zsidók azt hiszik, jobbak másoknál”. Azzal az állítással, miszerint „a zsidók mások kárára gazdagodnak meg”, a muszlimok 27%-a és a vallásos muszlimok 33%-a ért egyet. A muszlimok 27%-a, a vallásos muszlimok 32%-a ért egyet azzal, hogy „a zsidóknak túl nagy a hatalmuk az Egyesült Királyságban”. Az állítással, miszerint „a zsidók a saját céljaikra használják a holokausztot”, a muszlimok 25%-a és a vallásos muszlimok 29%-a ért egyet. A muszlimok 22%-a szerint a „zsidók érdekei eltérnek a nem zsidók érdekeitől”, és ezzel az állítással a vallásos muszlimok 28%-a is egyetért. (Az utóbbi öt állítással a nem muszlim többségi társadalom tagjainak mindegyik esetben kevesebb mint 20%-a értett egyet.){27}

Antiszemitizmus és a 2015-ös migrációs válság

Egy 2017-es német tanulmány már a bevezetőjében közli, hogy „megalapozott kutatások a menekültek körében tapasztalható antiszemitizmusról […]egyelőre nem léteznek”.{28} Néhány emlékezetes eset azonban a média figyelmét is felkeltette. Egy palesztin migráns kislány, akivel AngelaMerkel német kancellár is közös szereplést vállalt 2015-ben, nem sokkal később Izrael megszüntetése mellett érvelt.{29} A Magyarországra érkezett palesztin migráns, Basil Harara is visszhangokat keltett a magyar-zsidó sajtóban, amikor 2016-ban egy, a migrációt támogató baloldali rendezvényen zsidóellenes verseket szavalt.{30} 2017 decemberében egy szír migráns botokkal támadt meg egy kóser éttermet Amszterdamban.{31}

A fentiek tükrében először is érdemes megvizsgálni, hogy mennyire tűnik valószínűnek a felvetés, amelyet Abraham Lehrer német-zsidó közösségi vezető is tett, s amelyre tanulmányunk elején is utaltunk: az Európába érkező muszlim migránsok többsége antiszemita kultúrájú országokból érkezik.

A feltételezés megvizsgálásához ismerni kell, hogy melyek azok a muszlim országok, amelyekből 2010 és 2016 között a legtöbb migráns érkezett Európába. A Pew adatai{32} szerint a lista élén Szíria áll 710 ezer fővel, majd Marokkó következik 370 ezer fővel, ezt követi Pakisztán 280 ezer, Banglades 250 ezer és Irán 220 ezer fővel. A lista külön vette a menekülteket, akikből 670 ezer szírt, 180 ezer afgánt, 150 ezer irakit és 60 ezer szomáliait említ meg. Ezekben az országokban a muszlim lakosság aránya kivétel nélkül 92–100% között mozog.

Az ADL Közel-Keletre és Észak-Afrikára,{33} illetve Ázsiára{34} vonatkozó adatai szerint Marokkóban a lakosság 80%-a, Bangladesben 32%-a, Iránban 56%-a és Irakban 92%-a antiszemita. Szíriára vonatkozóan jelenleg nem állnak rendelkezésre adatok, ám Jonathan Bronitsky amerikai történész szerint nem tűnik elrugaszkodott feltevésnek, hogy a szír lakosság – a környező országok adatai alapján – körülbelül 80%-a szimpatizálhat antiszemita sztereotípiákkal.{35} S ugyan Pakisztán esetében szintén nem találhatók friss antiszemitizmus-adatok, az amerikai NCSJ 2006-os vizsgálódásai alapján az antiszemitizmus a muszlim országban „széles körű” jelenség,{36} illetve a Pew 2011-es felmérése szerint a pakisztániaknak mindössze 2%-a tekint pozitívan a zsidókra.{37} Afganisztánról és Szomáliáról még kevesebb információ érhető el. Egy 2019-es, Afganisztánról szóló cikk szerint viszont az országban „elterjedt” az antiszemitizmus.{38} Szomália esetében egy 2018-as híradás „vad antiszemitizmusról” számolt be,{39} ahogyan Ayaan Hirsi Ali neves szomáliai születésű libertárius író és közszereplő 2019-es írásában is „mindent átható muszlim antiszemitizmusról” beszélt egykori hazája kapcsán.{40}

S bár a korábban idézett tanulmány azt állította, hogy mérvadó kutatások nem elérhetők, néhány adatsor így is használható. A berlini Média, Kommunikációs és Kereskedelmi Főiskola (HMKW) 2016-os kutatása szerint berlini menekült családok körében a válaszok a következőképp oszlottak meg a kérdés kapcsán, miszerint mit szólnának, ha egy izraeli zsidó család költözne a szomszédjukba: 14%-uk „nem jónak” ítélné meg ezt a forgatókönyvet, 26%-uk „jónak” tartaná, 60%-uknak pedig „mindegy”. Ezek az arányok magasabbak, mint az átlagos, nem bevándorló hátterű német családok körében tapasztalt számok.{41}

Egy Németországba érkezett migránsok között készült 2017-es interjúsorozat arra jutott, hogy bár szilárdan antiszemita nézete mindössze a migránsok töredékének volt, „számos” esetben hittek a megkérdezett migránsok bizonyos antiszemita sztereotípiákban.{42} Ugyanebben az évben 800 megkérdezett németországi (bajorországi) migránsnak pontosan a fele vélte úgy, hogy a zsidóknak „túl nagy hatalmuk van a világon”.{43}

2. Tömeges bevándorlás és antiszemita indíttatású atrocitások: európai körkép (2014–2019)

Napjainkban vita látszik kibontakozni azzal kapcsolatban, hogy felfedezhető-e összefüggés az Európát célzó modern kori migráció, illetve az európai antiszemitizmus és antiszemita indíttatású incidensek között. A témával kiemelten foglalkozó nemzetközi zsidó és izraeli sajtó rendszeresen ad hírt nyugat-európai zsidókat és zsidó közösségeket ért antiszemita motivációjú támadásokról, illetve nyugat-európai zsidó vezetők által megfogalmazott figyelmeztetésekről.{44} A következőkben azt vizsgálom, hogy az ismert, állami és civil szervezetekhez köthető felmérések szerint milyen adatok állnak a tömeges bevándorlás által kiemelten érintett nyugat- és észak-európai országok antiszemitizmusáról szóló híradások mögött; lehet-e beszélni az érintett országokban az antiszemitizmus mértékének növekedéséről a migrációs válság óta; valóban felülreprezentáltak-e a bevándorló hátterű elkövetők az egyes országokban történt antiszemita indíttatású atrocitások tettesei között; illetve, hogy mit gondolnak a tömeges bevándorlás és az ilyen esetek közötti lehetséges kapcsolatról az egyes országok zsidó közösségei. A vizsgált országok: Franciaország, az Egyesült Királyság, Németország, Hollandia, Olaszország, Svédország, Norvégia és Dánia.

Módszertani megjegyzések

Günther Jikeli német történész és szociológus szerint „míg a legtöbb kutató elfogadja, hogy a muszlimok közötti antiszemitizmus releváns tényező a mai európai antiszemitizmusban, a muszlimokkal kapcsolatban mégis egyfajta űr fedezhető fel a kutatások terén”.{45} Az adatok hiánya azonban csak egyike a témával kapcsolatos kutatás megannyi nehézségének. Kutatásaim során azzal a ténnyel kellett szembesülnöm, hogy – vélhetően az adatok megszépítésének céljából – számos európai ország sajátos módszerekkel torzítja az antiszemita indíttatású atrocitások statisztikáját. A németországi és svédországi állami adatok példának okáért az atrocitások nagy részét szélsőjobboldali elkövetők számlájára írják, míg a helyi zsidó közösség véleményét vizsgáló felmérések szerint a szélsőjobboldaliak az elkövetők kisebb részét teszik ki.{46} A német rendőrség szinte minden, zsidókat ért támadást jobboldali indíttatású támadásként fog fel, míg az Izrael-ellenes indíttatású támadások egy részét nem jegyzi fel antiszemita motivációjú támadásként, hanem egy külön „Izrael-ellenesség” rovatban kezeli.{47} Érdekes módon azonban az egyik német rendőrségi felmérés ez utóbbi kategóriába helyezte egy német zsinagóga felgyújtásának kísérletét is.{48} Hasonló módszertani problémát vet fel az az öt országra vonatkozó, német–brit állami finanszírozású 2018-as felmérés, amely teljességgel elválasztotta az Izrael-ellenességet a zsidóellenességtől.{49}

Szintúgy utalni kell rá, hogy a különböző országok különböző szervezetei eltérő értelemben használják az „incidens”, „támadás” és „atrocitás” szavakat. Mivel jelenleg nem létezik egységes és minden országban azonos kifejezéseket használó antiszemitizmus-megfigyelő szervezet, a fogalmak tisztázatlansága egyelőre áthidalhatatlannak látszik. Itt ahhoz a megoldáshoz fordultam, amellyel a nemzetközi szakirodalom, illetve a nemzetközi és zsidó sajtó is él: az elérhető számokat hasonlítottam össze azzal a figyelmeztetéssel, hogy a különböző országokban eltérő esetek, viselkedésformák és bűncselekmények számíthatnak antiszemita incidensnek.

Jelen tanulmányban elsősorban az adott országokban az antiszemita indíttatású incidenseket figyelő kormányzati és civil szervezetek adataira hagyatkoztam, ám fel kell hívnom a figyelmet, hogy egyes esetekben a hivatalos adatokat szakirodalmi kritika kísérte, míg máshol egyáltalán nem álltak rendelkezésre ilyen statisztikák. Ezért Johannes Due Enstadnak az Oslói Egyetem kiadásában megjelent 2017-es tanulmányát követve{50} viszonyítási alapként vizsgáltam a zsidó közösségnek és a sajtónak az antiszemita támadók kilétével kapcsolatos véleményét is. Ahol ilyen adatok nem voltak elérhetők, ott Andrew Baker rabbinak, az American Jewish Committe (AJC) nemzetközi kapcsolatokért felelős vezetőjének módszertani megjegyzéseit{51} figyelembe véve a kvalitatív megközelítést helyeztem előtérbe.

Az antiszemita támadások száma 2014 után

A nyugat- és észak-európai antiszemitizmus növekedése több orgánum szerint is politikai viták tárgya.{52} A médiában zajló diskurzus azt mutatja, hogy számos mérvadó lap, portál, szakértő és szervezet szerint 2015 után az összes vizsgált országban növekedett vagy legalábbis súlyos aggodalomra ad okot az antiszemitizmus mértéke. Ez egyenként igaz Franciaországra,{53} az Egyesült Királyságra,{54} Németországra,{55} Hollandiára,{56} Olaszországra,{57} Svédországra,{58} Norvégiára{59} és Dániára.{60} Számos esetben hasonló eredményre juthatunk a kvantitatív elemzések vizsgálata során is. Szükséges azonban statisztikai adatok alapján is megvizsgálni ezt a közkeletű állítást. Az adatok megfelelő értelmezéséhez először is ismerni kell az egyes országokban élő zsidó népesség számát.

1. táblázat: A vizsgált országok zsidó lakossága 2016-ban{61}

Franciaország

Franciaországban az antiszemita motivációjú támadásokat a Service de Protection de la Communauté Juive (SPCJ) zsidó közösségi védelmi szervezet tartja számon. A szervezet 2018-ban 541, 2017-ben 311 ilyen esetet regisztrált, 2016-ban 335-öt. 2015-ben ugyanez a szám 808 volt, 2014-ben pedig 851. A kétezres évek során a legmagasabb szám 2004-ben volt, ekkor 974 támadás történt.{62} Ismert továbbá, hogy 2017-ben az erőszakos atrocitások száma nőtt, 2018-ban 89%-kal. Az ilyen támadások száma 2018-ban 183 volt, 2017-ben 92.{63} Az adatok mellett érdemes figyelembe venni a volt francia rendőrök által alapított Bureau National de Vigilance Contre l’Antisémitisme (BNVCA) véleményét is, amely szerint az ilyen incidenseket a hatóságok számos alkalommal nem antiszemita indíttatású támadásként könyvelik el.{64} Esetünkben ez azért releváns, mert az SPCJ is belügyi adatokból meríti statisztikáit. A BNVCA számos alkalommal kritizálta a francia hatóságok vonatkozó adatgyűjtési gyakorlatát, példának okáért Sarah Halimi 2017. áprilisi meggyilkolása kapcsán.{65} (A 65 éves Halimit 2017. április 4-én bántalmazta súlyosan, és dobta ki saját lakásának ablakán Kobili Traoré mali származású férfi, miközben iszlamista jelszavakat kiabált.) Jelen tanulmány írásakor 2019-es adatok nem voltak elérhetők.

Egyesült Királyság

Az Egyesült Királyság területén a Community Security Trust (CST) jótékonysági szervezet gyűjti az antiszemita motivációjú incidensek számát, majd elemzi őket. Míg 2014-ben (a CST szerint az akkori gázai konfliktus okán) rekordnak számító, 1168 atrocitást számoltak össze, addig 2015-ben ez a szám 924 volt. Ez követően a támadások száma 2016-ban 1309 volt, majd 2017-ben 1382.{66} 2018-ban 1652 atrocitás történt, 2019-ben 1805.{67} Az alapítvány elnöke szerint „a gyűlölet növekszik, és a zsidók szenvednek miatta”.{68} Az alapítvány adatai alapján különösen az erőszakos atrocitások száma nőtt meg: 2019-ben 158 erőszakos támadás történt, 25%-kal több, mint az előző évben.{69} A CST jelentéseiben rendre jelzi, hogy több száz olyan bejelentést nem vett figyelembe, amelyeket nem ítélt meg antiszemita indíttatású bűnesetként.

Németország

A németországi antiszemita motivációjú támadások számát a német rendőrség illetékes irodája (Kriminalpolizeilicher Meldedienst in Fällenpolitischmotivierter Kriminalität, KPMD-PMK) tartja számon. Németországban 2014-ben 1596, 2015-ben 1366,{70} 2016-ban 1468, 2017-ben 1504,{71} 2018-ban 1646,{72} 2019-ben pedig 2032{73} antiszemita hátterű atrocitás történt. Amint a módszertani részben is utaltam rá, a rendőrségi kategorizálást több szakértő is erősen megkérdőjelezhetőnek tartja. (Az itt idézett jelentések szerint lényegében minden antiszemita indíttatású incidens a szélsőjobboldalhoz volt köthető.)

Hollandia

A hollandiai antiszemita motivációjú incidensek számát az Izrael Információs és Dokumentációs Központ (Centrum Informatieen Documentatie Israël – CIDI) tartja számon. Az iroda adatai szerint 2014-ben 171, 2015-ben 126, 2016-ban 109,{74} 2017-ben 137,{75} 2018-ban 175,{76} 2019-ben pedig 309{77} atrocitás történt. Utóbbi 75%-os növekedést jelent, amely még a 2014-es adatokat is meghaladja. A sajtóhírek nem számolták az atrocitásokhoz az online térben elkövetett gyűlöletbeszéd és fenyegetés eseteit, itt ezeket a fizikai atrocitásokkal együtt kezeltem. A CIDI egyes tagjai olyan kritikát fogalmaztak meg, hogy a holland zsidók már