Liz Fielding

Lánghajú lány

Jacqueline Baird

Az ördög ölelése

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Liz Fielding, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Júlia 753. eredeti címe: A Secret, a Safari, a Second Chance

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Scheer Katalin

© Jacqueline Baird, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Júlia 754. eredeti címe: The Billionaire’s Blackmailed Bride

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

Magyarra fordította: Brodszky Ildikó

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 753. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-503-9

- Kép: Shutterstock

HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Liz Fielding

Lánghajú lány

1. FEJEZET

– Csak nem fázol, Lánghajú?

Eve tényleg megborzongott, de erről nem a nantucketi lágy, esti szellő tehetett. A problémái belülről fakadtak. Igazság szerint a háta közepére sem kívánta ezt a tengerparti bulit. Csak azért jött el, mert néhány kedves, idősebb nőrokona meg volt győződve róla, hogy jót fog tenni neki a fiatalos társaság.

Az unokatestvéreinek volt néhány udvarias próbálkozása, hogy bevonják őt a beszélgetésbe, de a buli résztvevői viháncoló tizenévesek voltak, akik gyerekkoruktól fogva ismerték egymást, Eve viszont huszonegy éves egyetemistaként az alapképzés utolsó szemeszterét végezte. Ráadásul ő volt az „angol unokatestvér”, akinek nemrég halt meg az édesanyja. Ez nem igazán az a téma, amivel fel lehet dobni egy buli hangulatát.

Hogy ne zavarja a tinik szórakozását, és egy időre elmeneküljön a dübörgő zene és a tábortűz füstje elől, fejfájásra hivatkozva bemenekült a dűnék közé. Micsoda megkönnyebbülés végre egyedül lenni, megszabadulni a rokonok és ismerősök együttérző pillantásaitól!

Most már csak ki kell várnia, hogy a nagyanyja lefeküdjön aludni, és akkor észrevétlenül visszalopózhat a szobájába.

– Ha kölcsönadom a pulóveremet, megengeded, hogy csatlakozzam hozzád?

Eve villámgyorsan begyömöszölte a kis plüsselefántot a zsebébe, amelyet az anyja halála óta mindig magánál hordott, majd odafordult az illetőhöz, aki megzavarta a nyugalmát. Minél előbb lerázza, annál jobb.

De máris ott volt a vállán a puha kasmírpulóver, amely nem füst-, hanem friss tenger- és arcszeszillatot árasztott, és kifejezetten jó érzés volt beleburkolózni.

– Szia, Kit vagyok – nyújtott kezet a lánynak a pulóver tulajdonosa.

Az angol internátusban nevelkedett Eve automatikusan elfogadta a felé nyújtott kezet, de ahhoz túlságosan zavarba jött, hogy ki tudja nyögni a saját nevét.

Kit Merchant?

Bár Eve csak a nyári szünidőket töltötte a szigeten, ahol az anyja született, ő is nagyon jól tudta, hogy Kit Merchant neve minden nantucketi számára fogalom. A srác már középiskolás korában megnyerte a londoni vitorláskupát, és azóta egyik érmet söpörte be a másik után.

A lány el nem tudta képzelni, mit keres a húszas évei közepén járó világhírű sportoló egy ilyen bugyuta tinédzserpartin.

– Te is a buli elől menekülsz? – nézett a férfira.

Dühítette, hogy Kit gondolkodás nélkül „Lánghajúnak” nevezte. Kicsi kora óta cukkolták a vörös sörénye miatt, amelyet anyja skót őseitől örökölt.

– A húgom születésnapját ünneplik, és a szüleink engem neveztek ki gardedámnak.

– Ó, te szegény!

– Eddig én is nagyon sajnáltam magam, de most, hogy ilyen társaságom akadt…

Eve biztos volt benne, hogy a férfi csak viccel. Kit nemcsak élő legenda volt, hanem átkozottul jóképű pasi is. Valószínűleg ez is közrejátszott abban, hogy Eve már nem is akart annyira egyedül lenni.

– Nem hinném, hogy egy felelősségteljes gardedám felügyelet nélkül hagyhatja a védencét – jelentette ki.

– Természetesen megegyeztünk a rendkívül szigorú szabályokban. Semmi alkohol, semmi szex. Mivel a srácok elég udvariasak voltak ahhoz, hogy ne röhögjenek a szemembe, úgy döntöttem, diszkréten visszavonulok, és hagyom őket szórakozni.

A férfi mosolya legalább olyan melengető volt, mint a kasmírpulóvere. Eve folytatta az évődést:

– Meglehetősen terjengős válasz arra a kérdésre, amire a korrekt válasz mindössze annyi lett volna, hogy „nem hagyhatja”.

– Nem feltétlenül. A megbízatásom ugyanis nemcsak a húgomra vonatkozik, hanem a parti valamennyi résztvevőjére. Beleértve azokat is, akik nem hajlandók limonádét inni, pillecukrot sütni, és meghúzzák magukat egy félreeső helyen. Szóval ki vagy te, és miért vonultál félre?

– Ki nem állhatom a limonádét, a pillecukrok pedig rendre a tűz martalékává válnak, ha nekem kell megpirítanom őket.

A nevét inkább megtartotta magának. A környéken mindenki hallott az édesanyja emlékére rendezett istentiszteletről. Ha Kit Merchant megtudja, hogy Genevieve Blissnek hívják, lőttek a kellemes csevegésnek.

– A hajamra vonatkozó becenevektől úgysem tudok szabadulni, úgyhogy a Lánghajú teljesen megfelelő elnevezés. Egyébként pedig túl öregnek érzem magam ehhez a partihoz, ezért menekültem ide.

A férfi egy ideig érdeklődve fürkészte az arcát, majd vállat vont.

– Ebben az esetben szívesen meghívlak egy üveg tisztességes vörösborra. Pillecukor helyett pedig biztosan akad valami tartalmasabb étel a hűtőszekrényemben.

– Hűtőszekrény? Itt, a tengerparton?

Kit jóízűen felnevetett.

– De még mennyire! Sőt egy egész bungaló is van hozzá, nem messze innen.

– És mi lesz a srácokkal?

A férfi a bulizó tinikre nézett. Kisebb csoportokban üldögéltek, csevegtek, nevetgéltek, és remélhetőleg tényleg csak limonádét ittak. Ketten-hárman mezítláb táncoltak a homokban a szinte csak dübörgő basszusból álló zenére.

– Ha szükségük van rám, tudják, hol találnak – felelte Kit némi habozás után.

Ez most álom vagy valóság? Tényleg vacsorázni hívja a tengerparti bungalójába egy szívdöglesztően jóképű, világhírű sportoló, akinek a képe a legmenőbb magazinok címlapján szokott díszelegni?

A férfi megérezhette a bizonytalanságát, mert így szólt:

– Nem fogok kikezdeni veled, cserkészbecsületszavamra.

A szavai őszintén csengtek, de a tekintete egész másról árulkodott.

– Kár… – mondta Eve, és karját Kit nyaka köré kulcsolta.

A kasmírpulóver lecsúszott a válláról, és a homokban landolt. Néhány másodpercig csak álltak mozdulatlanul, egymás szemébe nézve, aztán Kit lehajolt, és száját a lány puha ajkára tapasztotta.

1. FEJEZET

Négy évvel később…

– Csak nem fázol, kedvesem?

Genevieve Bliss tényleg reszketett, de nem a hidegtől. Mióta megérkezett Nantucketre, folyamatosan rosszul érezte magát. A ma esti jótékonysági gála, amelyet azért szerveztek, hogy létrehozzák a sziget első alkohol- és drogrehabilitációs intézetét, csak rontott a helyzeten. Nem magával a rendezvénnyel volt gond, hanem a helyszínnel. Nem szívesen tette be a lábát a Merchant Tengerész Hotelbe. A keresztanyjának azonban, aki a fejébe vette, hogy mindenképpen részt akar venni a jótékonysági aukción, szüksége volt egy kísérőre, mivel a frissen operált csípőjével még nem tudott tökéletesen mozogni.

– Jól vagyok – nyugtatta meg az asszonyt, mielőtt beléptek a hotel elegáns előcsarnokába.

Nem lesz semmi gond.

Kit Merchant blogjából arról értesült, hogy a férfi épp a világ másik felén tartózkodik, hogy egy több millió fontot érő vitorlást teszteljen. Persze ha itt lenne, az sem jelentene semmit. Valószínűleg nem is emlékszik a lányra, akit egy mámoros éjszakán Lánghajúnak nevezett.

Eve egy percig sem hitte, hogy a négy évvel ezelőtti egyéjszakás kalandjuk bármit is jelentett Kitnek. A férfi hírhedt szívtipró volt, nőügyeivel bőven szolgáltatott anyagot a pletykára éhes bulvárlapoknak. A „lánghaja” nélkül a lány egyébként is teljesen beleolvadt a tömegbe, Kit akkor sem ismerné fel, ha szemtől szemben állnának egymással.

– Igazság szerint kicsit tényleg furcsán érzem magam – vallotta be a keresztanyjának Eve. – Ez a fajta luxus kívül esik a komfortzónámon.

– Jó, akkor hadd legyek én is őszinte hozzád, Eve – felelte Martha. – Szerintem itt az ideje, hogy tágítsd a komfortzónádat. Mint ahogy a ruhatárad is frissítésre szorul.

A keresztanyjának igaza volt, de ez az este nem erről szólt. Eve mindent elkövetett, hogy ne lehessen ráismerni, ha Kit esetleg mégis itt lenne. A hajszínezés sajnos kissé félresikerült. A feltűnő lángvörösből szolid gesztenyebarnát akart varázsolni, de a végeredmény inkább iszapszínre emlékeztetett.

Kisebbfajta sokkot kapott, amikor meglátta magát a tükörben, de azzal vigasztalódott, hogy ez csak átmeneti állapot. Mellesleg a rémes hajszín tökéletesen illett ahhoz az előnytelen ruhához, amit erre az estére választott.

Amúgy sem hozott magával ünnepi ruhát, nem gondolta, hogy szüksége lesz rá. A bőröndje Hannah holmijával volt tele, magának csak a legszükségesebbeket csomagolta. Nem is igen volt olyan elegáns ruhája, ami egy ilyen előkelő eseményen megállta volna a helyét.

– Honnan kapartad elő ezt a rémes göncöt, Eve? – csóválta a fejét Martha, miután lerakták a kabátjukat a ruhatárban.

– Ha legközelebb önbizalom-erősítésre lesz szükségem, mindenképpen hozzád fordulok – próbált viccelődni a lány. – Egyébként ez egy örök darab, és nagyon jó minőségű anyagból van. Nagymama szekrényében találtam. Képzeld, vadonatúj, még rajta volt a bolti címke.

– Tudod, mikor vásárolt a nagyanyád utoljára ruhát magának? Ronald Reagan elnöksége alatt!

– Akkor igazi vintage ritkaság – jelentette ki Eve.

– Büszkének kellene lenned a gyönyörű vörös hajadra, amivel a természet megajándékozott, és sokkal merészebb ruhákat kellene hordanod. Olyanokat, amik illenek a tetoválásodhoz, amit olyan gondosan el akarsz rejteni.

– Azt egy őrült pillanatomban csináltattam, miután lediplomáztam. Ami meg a merészebb viseletet illeti, ahhoz előbb meg kéne szabadulnom néhány pluszkilótól.

– Butaság! Ez alatt a szörnyű krumpliszsák alatt gyönyörű test rejlik – mérgelődött az idős asszony.

Tökéletesen nyírt, ezüstszürke bubifrizurájából rózsaszínre festett tincs villant elő. Makulátlan elegancia áradt belőle a feje búbjától az elefántcsont sétapálcájáig.

– Mindig is gyönyörű kislány voltál, Eve. Mostanra pedig, akárhogy is próbálod rejtegetni, elbűvölő nő lett belőled. Mégis mi volt a szándékod ezzel a maskarával?

– Egész életemben mindenki a vörös hajammal azonosított. A legtöbben még a nevemre sem voltak kíváncsiak, megelégedtek azzal, hogy Lánghajúnak nevezzenek.

Ez persze távol állt az igazságtól. Csakis egyvalaki nevezte Lánghajúnak. A többi elnevezés sokkal rosszabb volt: Répa, Bohóc, Harisnyás Pippi…

– Különben is, azt hiszed, felvennének biológiatanárnak egy jó hírű fiúiskolába, ha kihívóan öltözködnék?

– Ugye nem azt akarod mondani, hogy ha megkapod az állást, akkor mostantól fogva mindig így fogsz kinézni?

– Nem tudtam elmenni az állásinterjúra Nana halála miatt.

– Nem kaptál másik időpontot? Igazán tekintettel lehettek volna a körülményekre.

– Egy hetet még hajlandóak lettek volna várni, de a ház körüli bonyodalmak miatt végül kénytelen voltam visszalépni.

– Nem számítottál rá, hogy te öröklöd a nagyanyád házát? – kérdezte bosszúsan Martha.

Az utolsó találkozásuk után a lány azon sem csodálkozott volna, ha Nana mindenét az öreg, mogorva macskájára hagyja, akit senki nem volt hajlandó magához venni, miután gazdi nélkül maradt.

– Nem én örököltem, hanem Hannah. Én csak a hagyaték gondozója vagyok.

Az ügyvédek világosan elmagyarázták neki, mivel jár ez, amikor fel akarta ajánlani a rokonoknak, hogy vigyenek el nyugodtan bármit a házból, amit szívesen használnának.

– Bizonyára azt várod tőlem, hogy sajnáljalak, amiért nem kaptad meg a londoni állást, és nem adhatod el Nana házát. Én viszont azt gondolom, hogy mindezt akár jelnek is tekintheted. Miért ne költözhetnétek a szigetre? Legalább valaki törődne azzal a szerencsétlen macskával…

Ha Eve az előttük álló nyárra gondolt, az ötlet nem is tűnt olyan rémesnek, eltekintve persze a macskától. Csakhogy Hannah apja nem marad örökké a déli féltekén. Előbb-utóbb össze fognak futni, és akkor nem halogathatja tovább a szembenézést.

Ez a gondolat halálra rémítette.

Kit Merchant elé állni a kis Hannah-val a karján, akinek pont olyan vörösek a fürtjei, mint neki, persze amikor épp nem keni be iszapszínű festékkel… Elképzelni sem tudta, hogyan fogja ezt túlélni.

– Nana holmiját elhelyezem egy raktárban, aztán felújíttatom a házat, és bérbe adom. A befolyó pénzt félreteszem Hannah egyetemi tanulmányaira.

– Vagy a londoni lakásodat adod ki, és abból nyitsz bankszámlát a kislányodnak – vetette ellen Martha. – Hacsak nincs rá valami nyomós okod, hogy visszamenj Londonba. Soha nem beszélsz Hannah apjáról. Támogat benneteket? Találkozik a lányával?

– Nem.

Talán jobb lett volna, ha kitalál valami hihető mesét egy rosszul sikerült kapcsolatról. Hannah-nak azt mondta, azért nem találkozhat az apjával, mert a férfi egy távoli országban lakik. A kislány elfogadta ezt a magyarázatot, már csak azért is, mert a legjobb ovis barátnőjének az apukája tényleg Ausztráliában élt.

De egyszer kénytelen lesz elmondani az igazat a lányának. A legnagyobb félelme az volt, hogy Kit esetleg hallani sem akar majd a gyerekéről.

– Nehéz pillanatomban találkoztunk, ez minden.

Kínos lett volna bevallania a keresztanyjának, hogy Hannah egyéjszakás kalandból fogant, itt a szigeten, nem sokkal Eve édesanyjának halála után.

Szégyenében visszamenekült Londonba, és aztán vissza sem tért sokáig. Nem akarta, hogy ferde szemmel nézzenek rá, hogy találgassanak. Nem akarta, hogy árnyék vetüljön az anyja emlékére.

Hannah május elején lett hároméves.

– Egyáltalán tud róla az a pasas, hogy van egy lánya? – kérdezte Martha.

– Öö… nem. Amikor Hannah megszületett, már nem beszéltünk egymással.

– Aha – vonta össze a szemöldökét az idős asszony. – Szóval azért maszkíroztad el magad, nehogy…

– Így egyszerűbb – vágott a szavába a lány.

– Na igen, a férfiak nagyon meg tudják nehezíteni a nők életét. Ugyanakkor meg is tudják szépíteni. Egyedülálló anya vagy, Eve, nem apáca.

– Martha! Nem ismerek rád!

– Tényleg? Attól tartok, elkerülte a figyelmedet, hogy ahhoz a generációhoz tartozom, amelyik kirobbantotta a szexuális forradalmat.

Eve örült, hogy amint beléptek a bálterembe, a keresztanyja figyelme a pezsgőspoharakra terelődött. Ő maga elkerekedett szemmel nézett szét az aranystukkókkal és elefántcsont faragványokkal díszített helyiségben.

– Ez lenyűgöző!

Sosem járt Kit Merchant szállodájában. Mégis azonnal tudta azon az éjszakán, hogy ő az, amikor a férfi megszólította a tengerparton. Végül aztán nem sokat beszélgettek.

Bárkit megkaphatott volna a partin résztvevő lányok közül. A húga csinos kis barátnői odalettek volna a boldogságtól, ha a híres-neves vitorlázó szemet vet rájuk. Persze ha egy helyi lányt ejtett volna teherbe, nem úszta volna meg ilyen könnyen.

Ha Eve nincs annyira maga alatt, ha nem az édesanyját gyászolja éppen, egész biztosan nem veti magát egy ismeretlen férfi karjaiba. Úgy érezte, mindenki cserben hagyta. Az apja nem érezte kötelességének, hogy támogassa a lányát abban a nehéz helyzetben, a fiú pedig, akivel akkoriban járt, úgy döntött, tartja magát az eredeti terveihez, és a tavaszi szünetben inkább Európában utazgat, mintsem hogy elkísérje a barátnőjét az anyja temetésére. Eve sms-ben szakított a sráccal, mielőtt felült a repülőgépre.

Csak azért ment el abba az átkozott buliba, mert az unokatestvérei szó szerint magukkal vonszolták. És mert nem bírt volna elviselni még egy hosszú estét a nagyanyjával, akit a gyász csak még inkább megkeményített. Annyira vágyott rá, hogy valaki megvigasztalja! Hogy valaki átölelje, és azt éreztesse vele, hogy nincs egyedül! Kit egyszerűen rosszkor volt rossz helyen.

Nem mintha csalódást okozott volna Eve-nek. Nyilvánvalóan hozzá volt szokva, hogy a nők gondolkodás nélkül a karjába vetik magukat, mégsem úgy reagált, ahogy a lány tulajdonképpen várta.

Azt hitte, gyors, szenvedélyes és személytelen szexben lesz része, ami egy rövid időre csillapítani tudja a fájdalmát, de nem így történt. Kit nem sietett, figyelmes volt, gyengéd, tüzes… El tudta hitetni Eve-vel, hogy ő a legszexibb, legkülönlegesebb nő az egész világon. És hogy soha senkit nem akart még úgy, mint őt.

Amikor izzadva, nyögdécselve, remegve eljutottak a csúcsra, még sokáig ölelték egymást, aztán vörösbort kortyolgatva bámulták a csillagokat. Egy idő után újra egymásba gabalyodtak. Ezúttal még elmélyültebben és kifinomultabban szeretkeztek – Eve már akkor tudta, hogy soha, de soha nem fogja tudni kiverni a fejéből ezt az éjszakát.

Körülnézett a díszes bálteremben, és egy pillanatra megbánta, hogy tönkretette a haját, és nem választott kicsivel testhezállóbb ruhát. Kivétel nélkül minden nő gyönyörű estélyit viselt, a férfiak pedig szmokingban feszítettek.

De aztán arra gondolt, hogy mindez nem számít. Az egyetlen fontos dolog az életében a lánya. Hannah, aki lánghaját az anyjától, ragyogó, kék szemét pedig az apjától örökölte.

Az ő drága kislánya, Hannah…

Tisztában volt vele, hogy el kell mondania Kitnek. A férfinak joga van tudni az igazságot, azt, hogy azon a csillagfényes éjszakán gyereke fogant.

De nem most! Nem lett volna szabad idejönnie, gondolta Eve. Nincs felkészülve a találkozásra. Mit tenne, ha most véletlenül összefutna a férfival, aki egyetlen mámoros éjszaka leforgása alatt fenekestül felforgatta az életét?

A férfival, aki azon az éjszakán – miután arra riadtak, hogy valaki dörömböl az ajtón, és Kit segítségét kéri – lélekszakadva magára kapkodta a ruháit, majd kiviharzott a bungalóból.

– Jobb, ha te nem mutatkozol – vetette oda neki az ajtóból.

És aztán nem jött vissza többé.

Amikor a felkelő nap első sugarai felbukkantak az égen, Eve kilopózott a bungalóból, hazarohant a nagyanyjához, és bepakolta a holmiját a bőröndjébe. Nana még aludt, amikor elhagyta a házat, és csak egy rövid üzenetet hagyott neki a konyhaasztalon. Huszonnégy órával később már Londonban volt, és rettegve várta, hogy megcsörrenjen a telefonja. Azt hitte, le fognak csapni rá a bulvárlapok.

Mintha ugyan lett volna miről beszámolnia nekik! Semmi érdekes nem volt a sztorijában. Kit Merchant körül mindig is hemzsegtek a szebbnél szebb nők, akik aztán egyik napról a másikra a feledés homályába merültek.

Amikor néhány héttel később meglátta a két rózsaszín csíkot a terhességi teszten, majdnem elájult. Volt egy halvány emléke arról, hogy megpróbálta felhívni a férfit, de nem esküdne meg rá, hogy tényleg megtörtént.

Ekkor jelentek meg az első tudósítások Kit világ körüli útjáról. Egyszemélyes vitorlással hajózta körbe a Földet, és ez a veszélyes vállalkozás a bulvársajtó híresztelései szerint oda vezetett, hogy Merchant állítólag megszakította kapcsolatát a családjával.

Eve innentől kezdve nem tudta, hogyan vehetné fel vele a kapcsolatot. A rádiótelefon nem a legideálisabb eszköz egy ilyen nagy jelentőségű, személyes hír közlésére. Másrészt attól is tartott, hogy ha nyilvánosságra kerülne a titka, nem lenne nyugta a paparazzóktól. A sajtó valószínűleg még szegény Nanát sem kímélné.

Így aztán volt ideje gondolkodni. Amikor két hónappal később azt olvasta az interneten, hogy Kit viharba keveredett, és elveszítette kapcsolatát a szárazfölddel, hatalmába kerítette a rettegés. Tíz napon át, amíg nem lehetett tudni, életben van-e a férfi, úgy járt-kelt a világban, akár egy kísértet.

Amikor a keresőhelikopterek végre felfedezték a magányos vitorlázót, kiderült, hogy megsérült az árbóca az ítéletidőben, de ő maga jól van, és folytatni kívánja a versenyt. A szakértők napokig tanakodtak azon, hogyan sikerülhetett Kitnek ilyen extrém körülmények között megjavítania az árbócot.

Négy hónap múlva futott be a célba, a verseny harmadik helyezettjeként. A Nemzetközi Vitorlás Szövetség szerint nagyszerű teljesítményt nyújtott.

Eve-et a sportsiker éppúgy hidegen hagyta, mint a médiafelhajtás – egyszerűen csak dühös volt a férfira, de nagyon, amiért képes volt kockáztatni az életét egy újabb trófeáért, amit aztán a kandallója párkányán őrizgethet.

Kit Merchant tényleg nem törődik azzal, mit élnek át a rokonai és a barátai, amíg ő a világ tengereit járja?

A lány nagyon jól tudta, milyen érzés olyan embert szeretni, aki folyamatosan kockára teszi az életét. Az anyja is ezt tette, és végül be is következett a legrosszabb.

Eve azonban mindent el fog követni, hogy Hannah gyerekkora ne a szülei miatti aggódásról és rettegésről szóljon!

– Kit! Merre jársz?

– Bocsánat, hugi, késve indult a komp, de fél órán belül ott vagyunk.

– Kitolhatjuk a kezdést, ha…

– Nem, nem! Csinálj csak mindent úgy, ahogy eltervezted. Lucy megtarthatja a beszédét a vacsora után is, közvetlenül az árverés előtt. Apa hogy van?

– Nagyon frusztrálja, hogy nem tudja szavakba önteni a gondolatait.

– Azt hiszem, ezt sokan inkább áldásnak tekintik – viccelődött a férfi.

Laura felnevetett.

– Ebben biztos vagyok. De azért ő minden áldott nap keményen gyakorol, még ha nincs is sok látszatja. Szóval készülj fel rá, hogy nem lesz könnyű vele.

– Mi nagyon sokszor buliztunk itt Nanával fiatalkorunkban – mesélte Martha csillogó szemmel. – Karácsonyi partikon, születésnapi összejöveteleken, vitorlástalálkozókon. Borzasztóan hiányzott a nagyanyád, amikor az egyetem után elment világot látni.

– Nem is tudtam, hogy Nana szeretett utazni – kapta fel a fejét Eve. – Merre járt?

– Spanyolország, Olaszország, Franciaország, Írország… Rengeteg fotót készített utazás közben. Biztos előkerülnek, amikor kiüríted a házat. Végignézhetjük őket együtt, és akkor meg tudom neked mondani, hol készültek, és kik vannak rajtuk. – Az asszony felsóhajtott. – A te családodban genetikailag kódolva van az utazási szenvedély. Anyádnak még meg sem száradt a tinta a diplomáján, máris nekivágott egy afrikai kutatóútnak. Aztán találkozott apáddal, és utána már nem is igen tért vissza a szigetre.

– Nana nem volt éppen…

– Melegszívű anya? Olyan ember, akivel könnyű együtt élni? – fejezte be a mondatot Martha a lány helyett. – Fiatalkorában igazi bombázó volt. Gyönyörű, és csupa elevenség. De nagyapád halála után megtört, rá sem lehetett ismerni. Megpróbáltunk segíteni neki, visszahozni az életbe, de akkoriban még nem sokat tudtunk a depresszióról. Ráadásul mindannyian el voltunk foglalva a saját családunkkal és a problémáinkkal.

Az asszony megrázta a fejét, és Eve-re mosolygott.

– De anyád nem ezért menekült el a szigetről, hanem mert a vérében volt a kalandvágy. Ezért is kért meg éppen engem, hogy legyek a keresztanyád, mert úgy gondolta, kell egy stabil, megbízható ember az életedben.

A lány hirtelen nem is tudta, mit mondhatna erre, de Martha még amúgy sem fejezte be a monológját.

– Őszintén szólva, meg voltam győződve róla, hogy követni fogod a szüleid példáját, Eve. Hiszen zoológusnak tanultál, nem?

– De igen.

Valóban arról álmodott, hogy egyszer visszatér Afrikába, hogy újra magába szívja a forró föld sajátos illatát, hallja a szavannán vonuló több száz gnú patájának dübörgését, és élvezze a bársonyos, éjszakai égbolt csillagoktól hemzsegő látványát.

– De amikor teherbe estem, be kellett látnom, hogy a terepmunka nem a legideálisabb életforma egy kisgyerekes anya számára. Úgyhogy a zoológia mesterképzés helyett tanári diplomát szereztem.

– Anyádat nem riasztotta vissza a gyerekvállalás attól, hogy a szenvedélyének éljen.

– De ő nem volt egyedülálló szülő, legalábbis addig, amíg apám el nem hagyta. Én nem venném a lelkemre, ha Hannah-nak bentlakásos iskolába kellene mennie.

Martha együttérzően megragadta a keresztlánya kezét.

– Anyád halála borzasztó tragédia, Eve. Teljes szívemből kívánom, hogy vigaszt találj a kislányodban.

– Hannah az életem legcsodálatosabb ajándéka. Hatalmas örömforrás.

– Remélem, ez a mostani nantucketi nyár is örömforrás lesz a számodra, Eve. De úgy látom, lassan elkezdődik az ünnepi vacsora. Megkeressük a helyünket?

Hamarosan élénk társalgásba merültek az asztaltársaságuk tagjaival, akik többnyire Marthával egyidős, ismerős házaspárok voltak. Amikor Barbara Merchant a pódiumra lépett, elhalt a beszélgetés moraja. Az asszony üdvözölte a vendégeket, majd ismertette a vacsora után következő árverés menetét. Barbara szőke haja és tengerkék szeme olyan élénken emlékeztette Eve-et a gyermeke apjára, hogy szinte semmit sem fogott fel abból, amit a nő mondott.

– Kíváncsi vagyok, milyen utazásokat kínálnak árverésre – hozta vissza a jelenbe a keresztanyja hangja.

A színes-szagos prospektusokkal telepakolt stand mögött, egy hatalmas monitoron gyönyörű képsorok peregtek a föld különböző pontjairól, ahová a Merchant cég és partnerei utazásokat szerveztek. Volt ott minden a keleti parti bálnalestől a provence-i bortúrán és az itáliai kultúrzarándoklaton át a legyezőhorgászatig Skócia vadvizein.

Eve szemében akkor csillant fel az érdeklődés, amikor egy afrikai szafariról mutattak képsorokat. A reklámozott szálláshelyet Nymba Safari Lodge-nak hívták. Kis fakunyhók sorakoztak egymástól tisztes távolságban, körülöttük hatalmas, nyílt tér, amelyen zavartalanul közlekedtek a vadállatok. Naplementekor egy zsiráf sétált be a képbe, hogy igyon egyet a holtág vizéből, majd egy varacskosdisznó-család vágott át a magas száraz fűvel borított mezőn. Eve szíve összefacsarodott a látványtól. Ismerte ezt a helyet!

– Nymba – suttogta. – Az otthonunk.

Kezébe vette a brosúrát, amelynek címlapján egy elefántmama hajolt gyengéden a kicsinye fölé. A lány önkéntelen mozdulattal a szívéhez szorította a kiadványt.

Nymba… Az édesanyja bomának nevezte, vagyis otthonnak. Eve egy pillanatig hallani vélte a hangját. Mielőtt elküldte a lányát az iskolába, kezébe nyomott egy kicsi, szürke plüsselefántot, és azt mondta:

– Ennek a kis elefántnak az ormánya az én karom, Evie. Kapaszkodj bele, ha egyedül érzed magad, és tedd a válladra, ha ölelésre van szükséged.

– Eve, jól vagy? – érintette meg most a karját a keresztanyja.

A lány odafordult hozzá, és derűs mosolyt erőltetett az arcára.

– Van itt néhány nagyon csábító ajánlat, Martha. Te találtál olyat, ami felkeltette az érdeklődésedet?

– Engem nem csábítanak az ilyen túlélőtúrák, kedvesem, de te biztosan nagyon izgalmasnak találnád. Nagyanyád hagyott rád némi pénzt is, igazán megérdemelnél egy kis kikapcsolódást.

– Azt a pénzt inkább félreteszem vésztartaléknak nehezebb időkre. Egyébként is, Hannah még túl kicsi egy ilyen utazáshoz.

Martha rosszallóan csettintett a nyelvével.

– Nem ismered az örökség elköltésének három alapszabályát? Tíz százalékot eladományozni, tíz százalékot félretenni, a többit viszont mielőbb csapra verni. Mellesleg, ha befizetsz erre a szafarira, két legyet ütsz egy csapásra: egyszerre jótékonykodsz és szórakozol.

Eve díjazta a keresztanyja humorát, de nem adta meg magát.

– Ügyes próbálkozás, Martha, de nem hagyhatom magára Hannah-t.

– De hiszen csak tíz napról van szó! Gondolom, az egyetemi előadásaidra és vizsgáidra sem cipelted őt magaddal.

– Persze hogy nem. Napközben bölcsődében volt, de az estéket mindig velem töltötte. Hiányoznék neki, ha tíz napra eltűnnék.

– Mary szívesen a gondját viselné arra a pár napra. Szerintem Hannah remekül érezné magát az unokatestvérei körében.

– Te aztán könnyedén ígérgetsz a lányod nevében, Martha! – nevetett a lány.

De tudta, hogy a keresztanyjának igaza van. Mary rendkívüli nő, aki a puszta jelenlétével képes jobb kedvre deríteni az embereket maga körül. Tényleg nyugodt szívvel rábízhatná Hannah-t. Ha Mary a szigeten lett volna azon a nyáron, amikor ő az anyját gyászolta, talán minden máshogy alakul. De akkoriban épp New Yorkban élt a férjével, három gyerekével és egy egész állatsereglettel. Azóta azonban visszaköltöztek a szigetre, és Hannah-t láthatóan lenyűgözte a nagycsalád nyüzsgő, némileg kaotikus, de szeretetteli élete. Mary és a gyerekei pedig agyonkényeztették a vörös hajú kis tündért.

Mióta itt voltak, Hannah gyakorlatilag csak róluk beszélt. Minden mondata arról szólt, hogy „képzeld, Cara vagy Jason vagy Lacey ezt meg ezt mondta vagy csinálta”.

– Valószínűleg igazad van – ismerte el Eve. – Nekem viszont tényleg rettenetesen hiányozna Hannah.

Visszafordult a pulthoz, hogy tovább keresgéljen a prospektusok között.

– Mit szólnál egy sivatagi tevetúrához, Martha? A csillagos ég alatt alhatnál, nem lenne romantikus? Ki tudja, talán még egy villogó tekintetű sejkkel is összeismerkednél.

– A tevékben nincs semmi romantikus. Folyton köpködnek.

– Szerintem a lámák köpködnek, de mindegy is. Tényleg egyik úti cél sem hoz lázba?

– Ez itt elég jól hangzik. Egy tizenkilencedik századi vitorlással átszelni az Adriát Velencétől a görög szigetekig! Ha ráadásul Kit Merchant állna a hajó kormányánál, egy percig sem haboznék. Annak a fiatalembernek a látványa már önmagában életre szóló élmény.

Eve-et váratlanul érte a férfi nevének említése, és fülig vörösödött zavarában.

– Úgy hallottam, eltávolodott a családjától.

– Három vagy négy évvel ezelőtt tényleg volt köztük egy nagy vita. Christopher nem akarta, hogy Kit részt vegyen azon az őrült föld körüli versenyen. Úgy gondolta, ideje lenne, hogy a fia felnőjön, és az életveszélyes játszadozás helyett inkább a családi bizniszre koncentráljon.

– De hiszen a vitorlázás az élete! – csúszott ki a lány száján.

– Ez a hotelkomplexum pedig az apjáé – jelentette ki Martha, majd felkiáltott. – Azt hiszem, megtaláltam a nekem való üdülést!

Egy hosszú hétvége volt az a Merchant család wellnessfürdőjében, Phuketben.

– Hát jó, én is licitálok, csak hogy ne maradjak ki a jótékonykodásból – sóhajtott fel Eve, majd beírt egy összeget az afrikai szafaritúrára.

Alighogy letette a tollat, máris odalépett egy férfi, és rálicitált az ajánlatára.

Miközben Martha élénk csevegésbe kezdett egy ismerőssel, Eve megnézte, mennyit ajánlott a szafariért az iménti férfi. Ötszáz dollárt! Az még mindig nevetséges összeg egy ilyen kalandért. Újabb összeget írt be – ennyit igazán áldozhat jótékony célra.

Mielőtt visszaindultak az asztalukhoz, valaki megint emelte a tétet.

– Várd ki a vacsora végét! – tanácsolta Eve-nek az idős asszony. – Az a trükk, hogy…

– Jó, mindegy, az sem tragédia, ha nem én szerzem meg.

De azért időről időre evés közben is a stand felé sandított.

A vacsora első osztályú volt, az asztaltársaság pedig, annak ellenére, hogy a többség Martha korosztályához tartozott, kifejezetten szórakoztató. Nem spóroltak a finom borokkal sem, úgyhogy a hangulat már kellően emelkedett volt, amikor Barbara Merchant a mikrofonhoz lépett.

– Nagyon sajnálom, hogy félbe kell szakítanom az asztaloknál kialakult izgalmas társalgást, de hát ez egy jótékonysági vacsora, és amikor idejöttek, mindannyian tisztában voltak vele, hogy végül mélyen a zsebükbe kell majd nyúlniuk. Remélem, a tombolajegyeket már mind felvásárolták.

A termen visszafogott nevetés hullámzott végig.

– Nem? Akkor ragadják meg a lehetőséget, és vegyék meg gyorsan az utolsó darabokat. Nemsokára remek ajándékokat fogunk kisorsolni. De még mielőtt elrohannának, hogy jó célokra költsék a pénzüket, kérem, szánjanak pár percet a fiamra, aki az édesapja betegsége miatt hazautazott, hogy a családját támogassa.

Eve annyira el volt merülve a gondolataiban, hogy azt hitte, félrehallott valamit. De amikor felnézett, meglátta a férfit a pódiumon, az édesanyja mellett.

– Kit – suttogta alig hallgatóan.

– Ezek szerint lemondott a csapatkapitányságról a világbajnokságon – hajolt oda hozzá Martha.

– Át is adom a szót Kitnek – folytatta Barbara –, hogy bemutathassa önöknek kedves barátnőjét és sporttársát, aki a távoli Új-Zélandról érkezett Nantucketre, hogy elmondja önöknek, miért olyan fontos a klinika létrehozása.

Ez nem lehet igaz! Eve direkt elolvasta a férfi legutóbbi blogbejegyzéseit, hogy biztosra menjen.

Mire nagy nehezen felfogta, hogy Kit hazajött a szigetre, sőt itt áll néhány méternyire tőle a pódiumon, már a férfi meleg baritonja is eljutott a füléhez.

– Hölgyeim és uraim, kedves barátaim…

Eve teljesen ledermedt, még a levegővétel is nehezére esett. Most fogta fel, mire utalt Martha az iménti megjegyzésével. A férfi nem villámlátogatásra jött, hogy jelenlétével támogassa a jótékonysági akciót, hanem végleg hazatért. Na jó, lehet, hogy nem örökre, de mindenesetre hosszabb időre.

– Édesanyám már köszönetet mondott valamennyi nagylelkű partnerünknek, akik a világ minden tájáról csatlakoztak a Merchant cég kezdeményezéséhez, hogy izgalmas és egyedülálló utakkal járuljanak hozzá a jótékonysági árverés sikeréhez. Az ilyen rendezvények azonban nem jönnek létre maguktól.

Eve szabályosan pánikba esett. Moccanni sem mert, attól tartott, hogy ha egy óvatlan mozdulatot tesz, esetleg magára vonja a férfi figyelmét.

Próbálta visszanyerni a lélekjelenlétét. Ugyan mi történne, ha Kit ránézne? Az égvilágon semmi. Csak egy jelentéktelen nőt látna ódivatú ruhában, vakondszínű hajjal. Egy pillanatra sem kötné le a figyelmét.

Ő viszont az elmúlt évek során, az ominózus éjszaka óta számtalan címlapfotót látott a férfiról. Megjegyezte minden egyes vonását, amelyet a tűző nap, a szél és a sós levegő rótt az arcára, tudta, mikor milyen méretűre vágta a szakállát, és száz közül is megismerte volna Kit szőke üstökét, amely mindig úgy állt, mintha a viharos tengeri szél formálta volna.

Vagy mintha Eve túrt volna bele az ujjaival.

Csak egyetlen éjszaka erejéig hallhatta a hangját, érezhette az illatát, mégis olyan élénken élt benne, mintha tegnap történt volna az egész.

– Hadd mondjak köszönetet mindazoknak, akik időt és energiát nem kímélve segítettek édesanyámnak és a húgomnak, hogy ez a nagyszerű esemény létrejöhessen.

A lány tekintete a férfi mellett álló gyönyörű, fiatal nőre szegeződött. Az önbecsülése romokban hevert. Úgy érezte, az egyetlen kiút ebből a kínos helyzetből az lenne, ha elnyelné a föld.

– Mielőtt elrohannak, hogy megtegyék tétjeiket a fantasztikus utazásokra, engedjék meg, hogy bemutassam önöknek Lucy Graingert. Ő és a bátyja, Matt a vitorláscsapatom tagjai voltak. Matt nem csupán a sporttársam volt, hanem testi-lelki jó barátom is. Egy évvel ezelőtt veszítettük el tragikus körülmények között. Ezt az árverést az ő emlékére szerveztük.

Miközben Kit hátrébb lépett, hogy teret adjon Lucynak, végigpásztázta a termet. Eve kis híján elájult, amikor a tekintete egy pillanatra rajta állapodott meg. Úgy érezte, a férfi átlát rajta, felismeri a festék mögé rejtett vörös tincseket és az ósdi ruha alatt remegő testet, amelyet annyira kívánt azon az éjszakán.

– Biztos, hogy jól vagy? – fordult oda hozzá a keresztanyja.

– Csak egy kicsit melegem van. Biztos a bortól. Nem is tudom, mikor ittam utoljára alkoholt.

Hogy nyomatékot adjon a szavainak, felemelte a vizespoharát, és ivott néhány kortyot. Közben a fiatal nő a bátyjáról kezdett beszélni, aki éppolyan tehetséges és sikeres vitorlázó volt, mint Kit. Egészen addig, míg egy súlyos sebesülés miatt rá nem szokott az erős fájdalomcsillapítókra. Egy idő után a gyógyszerek már nem hatottak, ekkor keményebb drogokhoz nyúlt, amiket eleinte az interneten szerzett be, végül pedig már az utcán.

A fiatal, csinos Lucy könnyekkel a szemében mesélt a bátyja tehetségéről és pozitív életfelfogásáról. Amikor befejezte a beszédét, Kit átölelte, és egészen addig el sem engedte, míg a lány össze nem szedte magát.

Eve számtalan fotót látott az újságokban, amelyeken Kit egy-egy gyönyörű nő oldalán mutatkozott, de ilyen gyengédség és bensőségesség egyik jelenetből sem áradt. Nem kétséges, hogy ez a lány sokat jelent a számára.

Semmi közöd hozzá, figyelmeztette magát Eve. Mindössze annyi történt, hogy egy nehéz pillanatodban vigaszt találtál a karjaiban.

Az más kérdés, hogy számára felejthetetlen maradt az az éjszaka. Mintha egy földöntúli erő néhány órára kirángatta volna a sötétségből, hogy megcsillantsa számára a boldogság lehetőségét. Nem akarta besározni ezt a gyönyörű emléket. Annak alapján, amit Kit Merchantről tudott, nem számított rá, hogy a férfi pozitívan reagálna a terhesség hírére. Csak a giccses hollywoodi filmekben fordulhat elő, hogy a dúsgazdag, sármos fiatalember megkéri a szegény, de tisztességes lány kezét.

A szépek és gazdagok való világában ez általában úgy zajlott, hogy a férfiak nem ismerték el az apaságukat, és az ügyvédeik mindent elkövettek, hogy besározzák a nőket, akik ilyen keresettel álltak elő.

Eve-nek nem volt szüksége Kit Merchant pénzére vagy támogatására. Volt állása és saját lakása Londonban, amelyet az anyjától örökölt. Hannah és ő tökéletesen boldogultak kettesben is.

Csak éppen Hannah-nak joga van tudni, ki az apja. És Kitnek is joga van tudni, hogy van egy lánya.

– Nyújtsd ide a karod, Eve! – szólalt meg Martha. – Túl sokáig ültem egy helyben, teljesen elgémberedtek a tagjaim. De nem hagyhatom, hogy valaki túllicitáljon.

– Tegyek ajánlatot helyetted?

– Nem, dehogy! Meg akarsz fosztani ettől az élvezettől?

Amikor meglátták az aktuális állást, az idős asszony olyan képet vágott, mintha citromba harapott volna, de emelte a tétet.

– Elérted a maximumot? – kérdezte Eve együttérzően.

– Már túl is léptem. Gyere, most te következel.

A lány tétje óta már vagy tucatnyian emelték meg az összeget a szafarira. Nymba… Az otthona.

Miközben azon tűnődött, vajon engedjen-e a vágyainak, vagy inkább hallgasson a józan eszére, a pult másik végén kisebb felfordulás támadt. Kit és Lucy bukkant fel az árverés résztvevői között, és pillanatok alatt egész kis csoport verődött össze körülöttük.

Eve még mindig habozott. A háta mögött egy fickó dohogni kezdett, hogy ne tartsa fel a sort ilyen sokáig, mert így mások lemaradhatnak a licitálásról. A lány felkapott egy tollat, beírt egy újabb tétet az afrikai útra, és fejvesztve menekülni próbált a tömegből.

A goromba alak azonban ahelyett, hogy utat engedett volna a lánynak, eléje furakodott, és menet közben nagyot taszított rajta a vállával.

Eve megbillent, a cipősarka beleakadt a ruhája szegélyébe, és ha nem nyúl ki egy kéz a semmiből, hogy elkapja, valószínűleg nem is tudta volna megőrizni az egyensúlyát. Nem kellett a megmentőjére néznie ahhoz, hogy tudja, ki az. Száz közül is megismerte volna ezt a kezet, amely évekkel ezelőtt végigjárta a teste minden apró szegletét, és olyan örömökhöz juttatta, amelyekről azelőtt nem is álmodott.

– Köszönöm – dünnyögte Eve lehajtott fejjel.

Kit valószínűleg nem is hallotta. Nem csoda, hiszen újabb és újabb ismerősök ostromolták, hogy kitörő örömmel üdvözöljék, és néhány szót váltsanak vele. Martha is közöttük volt.