Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Vas Gereben (1823 – 1868)

Mondanivaló

ELSŐ RÉSZ

I. Két csoda Bécsben

II. Mindenütt jó, de legjobb otthon

III. Egy magyar földesúr 1794-ben

IV. A fürgedi béres

V. Vőlegény áll a házhoz

VI. Egyszer volt egy özvegy asszony, annak volt egy lánya

VII. A förgeteg eleje

VIII. Az üldözött vad

IX. A tamási erdő

X. Eggyel több lövés, mint kéne

XI. Két szomszéd, két gyász

XII. Egy este a pusztán

XIII. Haragos atyafiak

XIV. Házi nevelés

XV. A tizennyolcadik századnak utólja

XVI. Váratlan dolgok

XVII. A Zala megyei gyűlés 1796-ban

MÁSODIK RÉSZ

I. Több szem többet lát

II. A kurrens

III. Jó az öreg a háznál

IV. A lajtai tábor

V. Két ember a gáton

VI. Egy elevennek temetése

VII. A jó barátok

VIII. Keszthelyi napok

IX. Egyik csomó helyett másik

X. Békeremények

XI. A nádor Keszthelyen

XII. Az öreglakat

XIII. Himfy

XIV. Such’s verloren

XV. Hogyan fog némely ember csizmadiát

XVI. Két szomorú ember

XVII. Béke hamvaira

XVIII. Az újabb nemzedék

HARMADIK RÉSZ

I. 1809

II. A kezdetnek eleje

III. A szomszédház

IV. A régi jövendölés

V. A második rovás

VI. Füred

VII. Keszthelyi Helicon

VIII. Felnőtt gyermekek

IX. Amica

X. A «kenyeretlen» csárda

XI. Egyezség prókátorok nélkül

XII. Fele enyém, fele meg tied

Egy kis ráadás

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Vas Gereben

NAGY IDŐK,
NAGY EMBEREK

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-115-6 EPUB
ISBN 978-963-678-116-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1859.
Az elektronikus változat az 1906. évi
kiadás alapján készült

a borító Festetics György (1755 – 1819) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Vas Gereben
(1823 – 1868)

Ezt a különös nevet tette népszerűvé Radákovits József, ki az ötvenes évek elbeszélő írói közül Jókai mellett a legszilárdabban tartja helyét. Nem állt soha magasan, de nem is szállt alá egy csöppet sem.

Jó helyen született, túl a Dunán, a hol legszínesebb a magyar szó, a fürgedi pusztán, egy kis ispáni lakban, csikósok, bojtárok, öregbéresek és urasági hajdúk közt, és jó időben, 1823-ban, mikor még a régi világ meg volt a maga pipázó táblabíráival és még a só is sósabb volt talán mint most.

Minthogy igen egészséges, erős gyerek volt és minthogy az ispán fia volt, egymásután verte földhöz a béresgyerekeket s messze földön úgy volt ösmeretes, mint a legvásottabb kölyök, aki mindenkinek túljár az eszén.

Kilenc éves korában beadja apja iskolába Veszprémbe, a hol sok pap, sok kanonok, következésképp sok anekdota van: Ispán Jóska szereti ezeket – az anekdotákat, jobban, mint a papokat. Tizenkét éves korában Pécsre kerül, a hol szintén sok pap van, sok anekdota és sok bor. Itt a bort szereti meg Ispán Jóska, korhelykedik, kicsapják az iskolából.

Az uradalomban gazdasági írnoknak ragasztják meg, de fránya csínyeket visz végbe, gúnyolja a tiszttartót, amiért nemsokára elbocsátják a szolgálatból, sőt atyját is miatta nyugdíjazzák.

Ez a csapás mély hatással van rá s komoly elhatározást érlel meg benne, hogy pályát tör magának. Ügyvéd akarna lenne, de bizonyítványai nem elegendők, hogy a jogakadémiára fölvegyék.

Ravasz furfanggal eszeli ki a módját. Van egy rokona, Radákovits Bódog, akit éppen akkor neveztek ki hivatalba. Tudja, hogy ennek az iskolai bizonyítványa a sárvári uradalom irodájában hever, kikéri rokona nevében, annak tudta nélkül, s a Bódog név mellé odaírja a József nevet, és most már Radákovits Bódog József néven fölveszik a győri jogakadémiára.

Győrben is sok pap van és sok anekdota s itt már a papokat szereti jobban, mint az anekdotákat, mert jó asztalt visznek s ennél a víg, anekdotázó jurista szívesen látott vendég.

Radákovits Bódog Józsefnek a győri élete a legverőfényesebb. Testi ereje, ötletessége, sok természetes esze, vidámsága és az irodalmakban való jártassága az ifjúság vezérévé avatja. Annyira népszerű a jobbára még német városban, hogy Kétgarasos Tár címen lapot alapít és itt használja először a Vas Gereben nevet, melyet csípős élceiért sóztak rá gúnyelnevezésül a társai. Nyilvános felolvasásokat tart, melyeknek humoros fordulatossága, zamatos nyelve elbájolja az ott lakó nagytekintélyű író-doktort: Kovács Pált. Általában mindenki azt jósolja, hogy Radákovitsból nagy ember lesz, ha majd kiforrja magát.

De Radákovits legalább, mint ember sohasem forrta ki magát. Bohém maradt egész élete végéig, könnyelmű és nem válogatós az eszközökben. Mint írónak azonban gyorsan növekszik népszerűsége. Vahot a Pesti Divatlap munkatársának hívja meg, minden lap dolgozatokat kér tőle. A közönség kapva kap rajtok.

A siker elszédíti; elbízza magát s nem kímél semmit és senkit csípős megjegyzéseivel. Éles nyelve, mellyel, az ő szertelen hasonlataiból használva egyet, «meg lehetett volna egy húsz holdas rétet kaszálni», sok kellemetlenségbe sodorja. Mindamellett fényesen megy ügyvédi irodája, első prókátora Győrnek, ki a bikára is rádisputálja, hogy borjút ellett, az ő paraszti stílusával szólva. Megházasodik, családot alapít s legboldogabb napjait éli, mikor az 1848-ki mozgalmak kiütnek.

Eötvös kultuszminiszter egy néplap megindítását veszi tervbe, s miután Arany János nem vállalja a szerkesztését, Vas Gerebent szólítja fel, aki aztán meg is indítja a Népbarát-ot, a legelső magyar néplapot, melynek tőrülmetszett, de egy kicsit körmönfont nyelve, magyaros zamatja, képektől duzzadó előadása nagy feltűnést kelt, ezer és ezer példányban fogy, s még a nagy urak is úgy becsülik, mint valami csodálatos csemegét.

Erős hangon ír, szinte durván a korona ellen s ugyancsak sok van a rovásán, midőn a szabadságharc letiprása után gonosztettekre váltak a hazafiúi erények. Az ő osztályrésze is bujdosás lesz, de nem bírja sokáig, Pestre megy, följelenti magát s börtönbe kerül. Elveszett embernek tartják, de szerencsésen megmenekül és azután nyomorog és e nyomorúságában vigasztalja nemzetét. De hiszen csak a kort kell említeni. A többi aztán egyszerű sablon. A Párkák egyenruhát szőnek a magyar írók sorsául.

Vas Gerebentől a hatalom elkobozza az ügyvédi diplomát (úgy is csak félig volt az övé), de tollát el nem vehette, és amint kábultságából föleszmélt a nemzet, ő maga, ki nejét és kenyérkeresetét vesztette, munkához lát és megkezdi írni regényeit, melyek a régi világ után sóhajtanak vissza – amelybe a közönség is szeret belemerülni.

A magyar parasztnak az első igaz barátja ő. Összes íróink közül talán ő az egyetlen, aki a legigazabb pontra irányítja a jobbak, a gondolkozók figyelmét e vigasztalanságban, aki az erő forrásához, a paraszthoz vezet, mintha rámutatna: «Innen kell feltámadnod». Ezt a bikamellű, vörös szakállú embert mindjobban igazolják az idők. A magyar nemzeti politikának előbb-utóbb a paraszt érdekeire kell helyezkednie, hogy igazi vágányába jusson.

Vas Gerebennek alig volt fantáziája, kompozícióban sok kívánnivalót hagy fenn, mesét csinálni nem tud, de élcének, ötletének se szeri, se száma, valóságosan összetorlódnak nála a képek, magvas mondások és hasonlatok. Regényei inkább korrajzok, részint olyan dolgokról, melyeket átélt. Mindössze egyetlen kort ír meg, a negyvennyolc előtti időket, annak eszméit, a jobbágyság eltörlését s az azzal kapcsolatos törekvéseket. Nagy előszeretettel hömpölygeti lelke azt az időt és állapotot, mikor a felszabadult paraszt is, kinek eddig semmivel se volt oka törődni, szívébe veszi a magyar haza képét, mint eddig a nemes ember.

Összes munkáit úgyszólván egy közös cím alatt lehetne közölni: «A múltak emlékei». Jelentékeny írói tulajdonai voltak és eredeti talentuma, minden írásán rajta van a föld szaga s a jó íz. Tud bánni a gúnnyal, van szatírája, imitt-amott a humor arany ere csillan meg, millió és millió anekdota rajzik a fejében, amellett eszes ember, világos fejű, éles tekintetű és bátor szavú, felismeri a jellemzőt és maga is tud jellemezni. Köntös Mihály uram, az enyingi bíró, vagy a «Vendégríkató» kocsmárosának alakja egy-egy kis jou-jou; van sok mondanivalója s le tudja rajzolni híven, amit látott, de nem poéta – nem tud szárnyalni és gyöngéd lenni. – Oda, a hol a sasok himbálóznak a magasban, nem ért fel, – ő csak túzok volt.

Azért is hatása nem lehetett általános; az írók nem olvasták Vas Gerebent, se a magasabb költészet kedvelői, hanem a csibukozó táblabírói világ és a múltakon lelkesülő fiatalság sok gyönyörűséggel és haszonnal forgathatta műveit. Képei, hasonlatai, kiszólásai jobbadán elavultak azóta, mert oly szertelenségeket ma már nem lehet feltálalni, mint Bernáth Gazsi korában, de egy irányban emelkedett értékük, a tőrülmetszett, hatalmas nyelvezet által, mely megtisztítatlanul van itt összehozva, mint a földből nyersen kihúzgált répa, de éppen ez teszi alkalmassá Vas Gerebent, hogy azok, akik nyelvünket könyvekből tanulták, utolsó iskolának olvassák az ő munkáit.

De ha hasznos azoknak Vas Gerebent forgatni, kik a nyelvet könyvekből tanulták, még hasznosabb azoknak, kik a nyelvet könyvekben tanítják; az íróknak, a nyelv művészeinek is gazdag bánya Vas Gereben. Különösen most, a nyelvérzék hanyatlásának szinte félni lehet, hogy végzetes korszakában.

Első regénye A régi jó idők 1855-ben jelent meg és feltűnést keltett. Azontúl sűrűn jelennek meg a könyvpiacon: Nagy idők nagy emberek, a Nemzet napszámosai, a Pörös atyafiak, az Egy alispán (a Józsa Gyuri kalandjai).

Lázasan ír, néha több regényt egyszerre, a kompozícióra, kerekdedségre nincs ideje, mindig siet, mindig el van késve a kézirattal s dehogy törülne abból, ha előnyére is volna a műnek, hiszen a kézirat egy-egy lapja is pénz (nem elég gazdag ő, úgymond, arra, hogy jó regényt írjon), sok közbevetett mondanivalóval minden barázdán ki-kitér a nyomból s alig bírja magát abba visszaerőszakolni.

Regényei folyton rosszabbak, az anyagi viszonyai hasonlóan. Van benne valami megmagyarázhatatlan. Vállalatai akkor buknak meg, mikor legjobban mennek, regényeit jól fizetik, de pénze soha sincsen. Barátai segélyére szorul s barátait untalan változtatja.

1867-ben jelent meg utolsó regénye: II. József császár és kora, unalmas, gyenge munka, még nyelve se olyan, mint a többié. 1868 elején személyesen ment fel Bécsbe, hogy lapját az első delegációról tudósítsa. Január 26-án szívgörcsöket érzett s az udvari gyógyszertárba sietett, hogy rendes orvosságát bevegye. Még el se készült az orvosság, eszméletlenül összerogyott és egy-két perc alatt meghalt.

A német írók udvarias pompával temettették el a legmagyarabb írót, kinek nem adatott meg, hogy magyar szavak zengjenek a koporsója fölött. Tizenhét évig feküdt jeltelenül idegen földben, a bécs-währingi temetőben, míg végre 1885-ben eszébe jutott a magyaroknak, hogy föld-anyánk ezt az egy fiát minden körülmények közt visszavárja.

Mikszáth Kálmán

Mondanivaló

Egy magyar könyvvel megint több; – hanem azért kérek mindenkit, hogy puszta hazafiságból meg ne vegye, hogy fölvágatlanul a sarokba lökje; – hanem ha már megveszi, legalább olvassa el, aztán mondjon ítéletet róla, legyen az az íróra kedvező vagy kedvezőtlen, s vagy ösztönt kap jobbat is írni, vagy lemarad a térről, hova ma már annyian tódulnak.

Fájdalom, dicsekedni szoktak, hogy megveszik a könyvet, mert magyarul van írva; hanem azért elolvasni egyet sem akarnak.

Édes jó barátom, tedd vissza pénzedet, – elhiheted, nincsen isten áldása az ilyen filléren, – tengődtet ez, de nem táplál; és inkább öljük meg az irodalmat, mint tengődésben hagyjuk; mert inkább nézem a parlagot, melynek televényében reményem van, mint a sivár földet, melynek egynéhány satnya szála oda mutat, hogy az alap nem ád életerőt.

Ma már nem filléráldozatot követelünk, az irgalom koldusfalat, s én nem vágyom a koldus címre, még akkor sem, ha olyan osztály lenne is, melyet a nemzet koldusainak neveznek; hanem itt az ideje, hogy a közvélemény saját ösztönéből határozzon íróinak érdeme fölött, – és amit érdemesíteni akar, azt karolja föl, – a silányt pedig felejtse ott, a hol senki meg nem leli.

Minden ember vállalkozzék saját szerepére; én sajátomul azt vallom, hogy a múltnak képeit elmosódni nem engedem, – megmentem azt, mit a cím megmenthet, s a regényalakban mindenütt a valót helyezem el, hogy olvasóm a múltnak rajzában ne csupán mulatságot leljen; hanem tudatot, mire elég szükségünk van.

A régi jó időkben megmondám, hogy az irodalom sokkal adós a nemzetnek, melynek nagy része ma is ájulásban van még, és nem bírja elgondolni, hogy a végzet jónak látta megállítani egy időre az utat, hogy hátra nézzünk, hol oszlopok maradtak el, melyekre történetünk van írva, – s ezen oszlopok egyes elhunyt jeleseink, kiknek tetteit úgy kell ismételnünk, mint a gyermeknek a leckét, hogy a jövendőért el ne feledhesse.

Ne feledjük el őseinket, nehogy egykor minket is elfeledjen az utánunk jövő kor.

Kelt Pesten, április 9-én, 1856.

Vas Gereben

ELSŐ RÉSZ

I.
Két csoda Bécsben

Minthogy igaz történet, hát csak elmondom.

Urunknak 1793-dik esztendejében, Bécsben az úri utcai 58-dik számú házból kiindult egy alak egymaga, s mire visszajött, hozott magával vagy háromszáz embert, felét aprót, felét öreget, kik el nem tudták képzelni, micsoda állat lehet az, kinek nem elég meleg a hosszú szőrű bunda, hanem még egy báránybőrt is akaszt a nyakába, honnét a bőr körmöstül lóg le, s lépésközben a fagyott bundát nótára veri ki; ha kezét kinyújtja, előbb fél rőf vászon lóg ki, s aztán következik a keze; fején valami másfélaraszos jószág van, mellette egy hosszúszárú kis pipa, orra alatt pedig olyan bajusz, hogy amint a dermesztő hideg fagya rájegesedett, mint valami vastag jégcsap állt ki két oldalra.

Utcáról utcára jártában mindég fölfelé tekintgetett, és nem igen vette észre az utána bolondult népet, csak akkor nézett körül, midőn a másik utcából hasonló csoporttal jött egy másik ember, kinek nyaka körül olyan vastagon lőn egymásra csavarva egy meleg gyapjúkendő, hogy csak a szeme látszott ki; alól tengeri kutyabőrből készült felöltőt viselt, lábán pedig olyan vastag talpú csizma volt, mintha felfogadta volna, hogy egész Európát gyalog utazza be, s addig le nem veti, míg haza nem ér; tehát jó előre gondoskodott, hogy megtalpaltatni ne kelljen az úton.

Amint a két csapat az Úri-utca felé ért, ugyanabba be is csavarodott; mert jobbról a nagy bajuszú, balról pedig a vastag talpú ember ment befelé, még pedig elég lassan, mint akit sietős dolog nem kerget.

A nagy bajuszú mindig csak a háztetők felé bámult, míg a másik megelégedett annyi nézegetéssel, hogy szemközt ne szaladjon vele valaki, s ekképp egykedvűen ballagott odább, esze ágában sem levén hátranézni, hogy vagy saját bámulóitól ijedjen meg, vagy annak nevessen, hogy a nagy bajuszút szintén csak annyian kísérik.

A tömegből hátrább két fiatal ember tűnik szembe; egészen egymás mellett mennek, s egyik azt mondja magyarul:

– Lásd, barátom, ez a néhány száz ember tökéletesen medvének hiszi ezt a subás atyafit, kit a sors idetévesztett!

– Legalább nincs maga, barátom – vigasztalja a másik – nem látod, hogy azt az angolt a másik oldalon csak úgy medvének nézik, mint ezt, pedig ha nem csalódom Bowring úr, az angol követségnek egyik jelentékenyebb tagja, s ha bolondjában rendelkezhetnék róla valamely állatmutató, éppen úgy a kalitkába zárná, mint azt a jó atyafit, ki most a háztetőre tekint föl, s utána vagy háromszáz; csak az a bajuk, hogy nem tudják tőle megkérdezni, mit néz?

– Bizonyosan az otthoni tornyot méri a házak tetejéhez.

– Nem lehetetlen.

– Vagy elgondolja, milyen nagy úr lehet az, ki ott fenn az ötödik emeleten lakik.

– Azt már nehezen hiszi, barátom; mert van annyi esze, hogy otthon a magtárba is csak a zabot hordják a legfelsőbb osztályba, mert legkönnyebb vele felsétálni; valamint azt is tudja, hogy előbb akad a faluban a templomba gyertyagyújtogató dékány, mint harangozó, ha a harangok után a toronyba kell mászni.

A nagy bajuszú még mindig kinéz a házak közül, az angol pedig lomhán húzta maga után a vastag csizmatalpakat, melyeknek lépésről-lépésre több bámulója akadt; csak a két magyar látszott kivételnek a sok ember közül, mintha lelküket egyéb gondolat szállta volna meg, mint a sok bolonddal azt keresni, hogy náluknál van-e még jóval bolondabb is?

– Mit gondolsz, barátom – véli az előbbiek közül az egyik – ha mi hangosabban beszélünk magyarul, nem állítjuk meg ezt a bámész népet?

– Nem mondom, hogy úgy nem járunk – felel a másik – de ez hagyján; hanem ha ma-holnap otthon is megcsudálnak, akkor barátom egy ilyen bundás atyafit csakugyan szólítsunk meg, hogy vezessen vissza bennünket Ázsiába, talán ott még találunk néhány jámbor juhpásztorra, ki ezt az árva nyelvet hírmondónak nem felejtette el.

Ekkor értek a Jasper-féle könyvkereskedéshez, mely abban az időben már nagy hírben volt, s egyik emberünk oldalt bepillantva, mondja:

– Pajtás! mikor lesz annyi magyar könyv, hogy egy bolt megtelnék vele?

– Még azt megérhetjük.

– Ne beszélj hangosan – inti őt a másik – attól félek, hogy bolondjában magyar is van körülöttünk, bizony megröstelném, ha ennyi ember közt az is elnevetné magát.

– De miért ne lehetne?

– Miért? – viszont kérdi amaz – hát ilyen szenvedélyes könyvolvasó, mint te, ki még az álmoskönyvet -6- is megveszed, ha magyarul van, mondd meg, hány eredeti magyar könyvvel birsz már?

– Bizony, barátom… van nekem már… körülbelül… vagy… huszonöt!

– Könnyen elvihetjük vissza Ázsiába, édes barátom, s hogy embert ne kelljen fogadnunk, felét majd elviszem én, felét vidd el te; s a mennyi a huszonötön felül imádságos könyv, azt majd öreg anyáink hónuk alatt elviszik.

– Hát a mi szaporodik évről-évre?

– Hohó, barátom, részes aratót meg nyomtató embert találsz, de az írót nem teremted elő konvenciós cselédből! Apropos… barátom, láttál-e már valaha olyan embert, aki könyvet ír?

– Láttam, barátom, egyet, Kazinczy Ferencet láttam ezelőtt három esztendővel.

– Ejnye! – bámul a másik – te! aztán olyan ember az az író, mint mi?

– Tökéletesen!… nem is gondolnád, hogy az az; megesküdnél, hogy tollat sem tud faragni.

– Lehetetlen! – mondja az első – de hát a járása, kelése?… ugye megsüvegelik az emberek?

– Azt sem vettem észre, pedig utána mentem vagy négy utcán keresztül.

– A képét láttad-e?

– Hogy ne láttam volna?… ilyen embert már akkor is megnéztem volna, ha pénzembe került volna, s minthogy az utcán láttam, úgy intéztem, hogy oldalt is, szemközt is lássam.

– No hát, úgy-e, hogy láttál rajta valamit?

– Csak olyan volt az, édes barátom, mint akárki más; egyszerű, mint bármely közönséges ember az utcán.

– Nem jól nézted meg őt,… lehetetlen, hogy ábrázatán ne volna valami más, vagy szeme, vagy valami.

– No hidd meg, hogy semmi föltűnőt sem láttam, hanem mikor mellette elmentem, az igaz, hogy én is kalaplevéve köszöntöttem.

– S elfogadta?

– A legnyájasabban; – mondja rá a kérdett.

– No lásd!… aztán te mégis azt mondod, hogy csak olyan, mint más közönséges ember! Nem olyan az, lehetetlen, hogy olyan legyen, mint mi; tudom én, hogy nem lehet az olyan bomlott, mint sok ember;… hej, csak én láthatnék egyet,… hej, ha beszélgethetnék vele,… képzelem, milyen okosan beszél, én felelni sem mernék.

A fiatalok élénken e képbe merültek, s míg egymásra figyeltek, együtt mentek a csoporttal, melynek még mindig megfoghatatlan lőn, hogy a nagybajuszú még mindig fölfelé nézeget, pedig a bolti kirakványok több látnivalóval kínálkoztak; tehát lehetetlen, hogy az valamit ne látna a háztetőkön, vagy tán éppen még az égen, pedig világos nappal van.

– Te pajtás! – szólal meg az előbbiek közül a kíváncsibb – olvastál már sokat?

– Minden könyvemet végig olvastam, pedig van néhány száz – felelt reá; de viszont kérdé – hát te?

– No, tudod barátom,… a mi azt illeti,… bizony én is kiolvastam már vagy… hatot!

– Valóban megerőltetted magadat.

– Nojsz az igaz, hogy nem fájdult bele a derekam; de lásd, bátyám, az öreg Baltay kemény ember, s ha otthon vagyok, meg nem szenvedi, hogy munka nélkül lásson. Végig hajszol gazdaságain, számon kéri béreseit, lovait sorba kell nyargalnom; s ha otthon maradhatok, pipára gyújtok… Tudod, az öreg nagy magyar, nincs olyan pipagyűjtemény hat vármegyében, mint az övé. Elmondja aztán ilyenkor, hogy a «Csákó» tinó hányadfű, a «Ráró» csikó Vicay-ménesbeli vagy Eszterházy, s ezt nekem mint a leckét úgy adja föl, mert estig vagy más napig okvetetlen -8- kikérdez, mert azt mondja, fiatal embernek tanulni kell! Henyélni nem hágy, s ha könyv mellett kapna, barátom, elátkozna, mint akiben megtúrósodott a vér; tudod, az öreg olyan keserű magyar, nem enged el egy nyomnyit a régi jó erkölcsből s előtte kész pogány, kit fiatal korában napközben nyújtózkodni lát; hanem egyik lóról a másikra, hogy meg ne alugyék a vér, mert azt mondja: eleink nem hanyatt fekve szerezték az országot. S így, édes barátom, nekem könyvet olvasni való időm nem igen marad, meg ha marad is, hát miért keserítsem a jó öreget? ki már az egész környéket ujjain számítgatja, hogy ez is kipusztul a magyarságból, meg a másik is vedlik a jó szokásokból; mert ki a «jó napot» szégyelli mondani, ki a «fogadj istent», hanem «alázszolgáját» mond; pedig azt mondja az öreg: szolgákká lenni mindig ráérünk, s a meddig urak maradhatunk, maradjunk urak!

Az angol még mindig egykedvűen koppantja le azt a vastagtalpú csizmát, de a bajuszos az 58-dik számú ház előtt megáll, s megfordultában körülnézett, egyet nagyot dörmögvén, igen-igen megcsóválta a fejét s a kapun bement, azaz, előbb az angol ment be, minthogy észrevette a bámész népet, s nem akart tovább is látványos néppel járni, a bajuszos pedig a herceg Batthyány-féle palota kapusával állt szóba, minthogy ez azt mondta neki:

– Ferenc! ez a bámész nép kend után csődült ám.

– Nem lódultok? – riadt vissza a bajuszos magyar – majd haza kísérlek benneteket! – mondja, fagytól megkérgesedett bundáját megrázva, mire a legelöl álló fattyúk rémülve bújtak a vénebbek mögé; s midőn valamivel, azaz hogy jóval hátrább mentek, még egyszer körülnézett a házak teteje fölé és nagy fejcsóválással ment be a palota belsejébe, hol éppen most lépett a kapu alá herceg Batthyány Lajos, ki midőn Bowring urat meglátta, csodálkozva kérdi:

Előbb az angol ment be.

– Mi szerencse hordozza itt?

– Ide menekültem – mondja Bowring úr angolul – mert szerencsés valék hercegséged jobbágyainak egyikével az utcán sétálni, hol úgy látszik, engem is elég ember nézett meg tengerikutya-kabátomban, valamint őt is; azon eredménnyel, hogy az én bámulóim száma mindinkább fogyott, amint az az eredeti ember (megvallom – mondja a vastag-csizmatalpas angol – igen eredeti), eredetibb sokkal, mint én a vastag kutyabőr-kabátban; pedig magam lőttem az egész kabátot, s még két jeges medvét (viselem azokat is bundának), tehát, mondám, elvesztém bámulóimat: mert ez az eredeti fickó nem látott egy utcán is valami meglátni valót, hanem szüntelen a házak fölé nézett, s nézzen ki a herceg, néhány száz ember még mindig azt lesi, hogy végre ők is meglátják azt, amit ez az eredeti ember nézett.

– No hát kérdezzük meg magától, – indítványozta a herceg.

– Ah… az derék lesz,… hallom, a herceg szintén tud magyarul.

– Éppen úgy, mint Bowring barátom angolul!

– No ez nálunk Angliában szokás – mondja Bowring – önöknél pedig amaz nem szokás.

– Elég ostoba szokás! – dörmögte a herceg magyarul, mire Bowring úr kíváncsi lőn.

– Ön most magyarul beszél?

– Igen, kedves Bowring barátom, néha szoktam egymagam is magyarul beszélni.

– Furcsa szokás, valóban furcsa!

– Na, tudja ön, ez gyöngeség; hanem már szokás, kivált mikor hazámfiai jutnak eszembe. Persze, azok, a kik nem szoktak magyarul beszélni. Azokat aztán magyarul szoktam dicsérni.

– Szépen hangzik az magyarul, midőn valakit dicsérnek?

– Ahogy szavalja az ember, – mondta a herceg némi komolysággal, – az én szavalatom egy kissé mély bariton, a mi az ilyen dicséreteknek dallamszerűségét igen szabálytalanná teszi.

– Kérem a herceget, – mondja Bowring – beszéljen csak ezzel az eredeti emberrel.

– Ferenc! – szólítja meg az illetőt a herceg – megnézte kend a belvárost?

– Feléből, harmadából, kegyelmes uram!

– Ahá! - szól az angol nagyon figyelve, s egy rajzónt, valamint papirost keresve elő, – ez már magyar beszéd.

– Látta kend ezeket a nagy házakat?

– Bizony fölegyenesedtek egy állóhelyből!

– Hát mit csudált kelmed a nagy házakon?

– Mondja már? mondja már? – kérdi az angol.

– Éppen most mondja, … jegyezze csak, – mondja a herceg amahhoz fordulva és várva a feleletet, midőn ismételte a kérdést, hogy: mit nézett?

– Biz én csak bámultam, kegyelmes uram!

– De mit? – kérdi a herceg újra, intve az angolnak, hogy írjon.

– Hogy miképpen élhet meg ennyi ember a nélkül, hogy azt meglássa, mikor az isten napja fölkél, meg mikor lenyugszik!

A herceg elégedett szívvel nézi a kikérdezett embert, és megmagyarázta az angolnak, hogy az egyszerű ember annyi utcán keresztül min csudálkozott.

Az angol kérte a herceget, írná föl neki a papírra tisztán a mondott szavakat, mit az készséggel teljesített; aztán az angol utána ment Ferencnek, kezet szorított vele, – elment, s dacára annak, hogy eddig majdnem mindennapi vendége volt a hercegnek, fél esztendeig feléje sem jött; de máshova se ment, hanem a szobát bújta egész nap, cselédei senkit nem eresztenek be hozzá, – s már majdnem híre futamodott, hogy megbolondult; mert naponkint délelőtt, délután egy pörge-bajuszos ember jő hozzá, s mikor az elmegy, Bowring úr tág torokkal beszél mindenfélét, de egyik cselédje sem érti, mit beszél; s a cselédek már néhányszor rajt akartak törni abban a gondolatban, hogy megőrült; de midőn az ajtó kinyílik, Bowring úr ábrázatján a bolondulásnak semmi jele sem látszik, – kivéve, hogy bajusza nőtt, sőt hat hónap múlva elhagyja a lakást és egyenesen az úri-utcai 58-dik számú házig megy, hol a hercegnél bejelenteti magát, mint egy magyarországi, s a herceg nagyot néz, midőn Bowring úr tiszta magyarsággal azt mondja:

– Ha a herceg akarja, kész vagyok elmenni oda, hol az emberek még most is napot imádnak, s nem tudják elgondolni, miképpen élhet meg ennyi ember a nagy házakban a nélkül, hogy meglássa, mikor az isten napja fölkel, meg mikor lenyugszik.

Ez a csoda történt meg Bécsben 1793-ban. Elmondtam szóról-szóra, nem vettem el belőle semmit, de nem is tettem hozzá.

II.
Mindenütt jó, de legjobb otthon

Az 58. számú ház termeiben egy kis társaság volt a hercegnél, s ő maga egy nagyhomlokú, borzas hajú emberrel sétált.

– Na, György! – mondja a herceg a másiknak, – vettem egy egész törzsöknyájat Spanyolországban, harmadnapja megérkeztek, s csak annyit pihennek, hogy jó barátim megláthassák, aztán megindíttatom a kocsikat Enyingre, hol az én jobbágyaim nagyot néznek, mikor meglátják, hogy kocsin hozzák a birkát juhászkutya nélkül és még azonkívül mindeniknek egy pár fölöltő ruhája van.

– Én meg földialmát[1] szereztem, – mondja a másik, – körülbelül vagy ezer darabot, – azt hallom, Amerikában gazdag táplálékot nyújt, s nálunk is elterjed lassankint, – majd aki legelőször termeszt, annak adok annyi földet ingyen tíz esztendőre, a mennyit akar.

– Jól van, György, – én is azt teszem, – bár mind azt megtehetném, amit akarok; de már megettem ám több mint felét a megenni való kenyeremnek.

– Ne aggódjunk azon, – mondja a másik, – aki elkezdi, annak is nehéz; meg aki bevégzi, annak sem könnyű, csakhogy tegyünk már valamit! – mondja a nagy homlokú, karon fogva őt a herceg, s bemutatva azoknak, kik eddig nem ismerték: gróf Festetics Györgyöt.

Akkor még nem ismerték igen a nevet, melynek később meglőn az a sorsa, a mi a kártyában az «à-tout»-nak, hogy valamennyi körül középen álljon, s jóval felül becsültessék értékében, mint a többi.

A társaságban látjuk azt a két fiatal embert is, kikkel első fejezetünkben találkoztunk, az egyik az ifjú Baltay, kitől egy kis rövid rajzot hallánk saját bátyjáról, ki abban az időben a leggazdagabb nemes ember volt az országban, s kiben a magyar embernek minden jó és rossz tulajdonsága együtt megvolt, s midőn a sok furcsa mindenféle elhelyezkedett két mérő-serpenyőben, hogy egyik a másikat lenyomja, még megmaradt a véghetetlen nagy hazaszeretet, s a gyengeségek ellenében a jobb résznek mérlegét fenékig lehúzta.

Nemsokára lesz alkalmunk személyes találkozásra. Addig elégedjünk meg, hogy fiatal öccsével ismerkedünk meg, s elválhatatlan barátjával, gróf Dunayval, kinek Baltay bácsival anyagi tekintetben a legellenkezőbb tulajdonsága volt, azaz, hogy széles Magyarországon a legszegényebb gróf volt.

A lelkes arcú fiatal gróf egy német hírlapot olvasott, mely úgy látszék, néhány redőt húzott homlokára, utóbb a papírt a kandalló felé vitte, hogy ott a tűzbe lökje.

– Sohase vesződjék fiatal barátom, – mondja Bowring, – úgy látszik önök még nem szokták meg a kigúnyolásokat, mint mi angolok. Lássa ön, én szenvedélyes vadász vagyok, s ezért egy angol képes újság engem lerajzolt, mint tökéletes jegesmedvét, midőn a jéghegyek közt mászkálok, így bolondítva el a közel jövő állatot. Lássa ön, mi átkozott hidegvérű emberek vagyunk, s kénytelenek vagyunk irtóztató bolondságokat elkövetni, hogy valamely hazánkfiát megnevettessük, – mondta Bowring, és még utána tette: – Ezt nevetni kell.

– Mi az? – kérdezte a herceg, Festeticcsel a beszélgetők közelébe jutva.

– Olvassa herceg! – mondja Bowring, egyik kézzel átnyújtva a lapot, másikkal pedig a kandallóban piszkálva.

A herceg olvasni kezdi, némileg hangosan, s az olvasmánynak értelme következő:

– Újdonság! újdonság! ismét egy magyarországi találékonyság! Eszébe jutott valami gazdag nábobnak kocsin sétáltatni birkákat, melyek föl vannak öltöztetve, mint valamely kényes gyermek; s megérdemlik, hogy a magyarországi jobbágyok megirigyeljék boldog sorsukat, s mi hajlandók vagyunk azt mondani, inkább volnánk Magyarországban birkák, mint jobbágy.

Az ifjú gróf fájdalommal nézte a herceget, féltvén, hogy e goromba célzás kellemetlenül fogja érinteni; de mielőtt a herceg véleményét nyilvánítaná, megszólamlik Bowring úr:

– Ez ostobaság, hanem tessék ezt megnézni! – mondja, egy régi hírlapot húzva ki, melyben fél évvel ezelőtti sétája az Úri-utcán volt megírva.

KÉT BOLOND EGY PÁR

Utcai komédia, történethely: Bécsben a belváros.

Személyek.

Egy vastagtalpú csizmás, ki angolt produkál.

Egy juhászbundás kamasz, ki gyermekijesztőnek megyen ki.

E két «gimpli» végig sétált az utcákon, az egyik senkit nem lát, irtóztatóan kopog, – nyakán ágyterítővel jár, félig medve: szerencse, hogy nem verekedik. E kamasz nem röstell az utcán csavarogni, s látványul szolgálni a közönségnek, mintha valami nagy érdem volna abban, hogy egy bolondot százan nézzenek. Az ilyen csavargót be kell zárni s dolgot adni neki. Ilyen erős medvét kár meg nem tanítani, hogy a komédia menazsériába való.

(Ez én vagyok! mondja az angol; – ha tetszik, mindjárt felöltöm a tengeri kutyabőr-kabátot, s kész a bizonyítvány.)

A másik egy elszabadult vad a pusztáról; végig bámul minden utcát, s megállít maga körül néhány száz embert, minthogy a háztetőket nézi, hol mindenfélét, még tüzet is gyanítanak, és néhány utcán végig vezeti őket, szüntelen háztetőket nézve. – Mint később megtudtuk, a jámbor a nagy házakat templomnak nézte, s feltűnőnek találta, hogy mindeniknek kéménye van: de egyiknek sincs tornya.

(Ez meg a herceg csősze volt, ki a birkákért jött.)

– Na lássák uraim, – mondja Bowring, – ezt a dolgot nem kell komolyan venni, engem szántszándékos bolondnak tartanak, ha tengerikutya-kabátomat felöltöm; s azt a másik egyszerű embert elszabadult vadnak. Uraim, kinek kurtafarkú kutyája van, eressze ki, egy hét alatt nevezetes kutyája lesz, hírlapokban híresztelik, s én megadok érte száz forintot.

A körülállók megelégedetten mentek szét, hanem a herceg Festeticset még egyszer félrehúzza.

– György! valamit okvetlenül kell tennünk, hogy ma-holnap az állatseregletbe ne küldjön bennünket az európai közvélemény.

– Azt véled?

– Nemcsak vélem, hanem érzem! – mondja a herceg.

– No, hát min kezdjük?

– Könnyű ott dolgot találni, hol hétszáz esztendeig nem történt semmi.

– De tért mégis kell választanunk.

– Én mindenekelőtt megmutatom, hogy a magyar földesúr jobbágyainak szigorú, de mégis – édes apja!

– Jó; én pedig egy gazdasági intézetet állítok Keszthelyen.

– Mindenekelőtt pedig, édes Györgyöm, ezen kell kezdenem! – mondja a herceg a csengettyűt keményen megrázva, mire a komornyik ijedten rohant be.

– Még ma este indulunk Körmendre, onnét pedig Enyingre megyünk.

– És vissza? – kérdi a komornyik, az úti fölszerelendőkre gondolva.

– Majd azt egy pár esztendő múlva mondom meg.

– S el akarod hagyni Bécset? – kérdi Festetics a herceget.

– Még ma! hanem itt van! – mondja a komornyiknak egy hirtelen megírt levélkét s egy ezres bankjegyet nyújtva, – vidd ezt el az újságírónak, s mondd meg neki, a hány magyar mágnást érdem szerint lepirít így, mint engem érdemtelenül: mindannyiszor kap ennyit.

– Tréfa ez? – kérdi Festetics.

– A legkomolyabb való; mert lásd, barátom, engem is el tud kergetni, kit nem szorít a csizma; hát még azt, kinek tyúkszeme van.

– Menjünk tehát! – mondja Festetics egész lelkesülten.

– Hohó! ne szaladjanak az urak, – kiált Bowring – én is önökkel megyek.

– El tudná ön magát szánni, hogy egy vad országba jöjjön?

– Ha önöket föl nem falta a farkas, az én tengerikutya-kabátom elől mérföldnyire pusztul.

– Induljunk tehát! – mondja gróf Festetics – befejezésül pedig hozzáteszi a herceg:

– Mindenütt jó, de legjobb otthon.

[1] Ne feledjük, hogy Vas Gereben korrajzot ír, tehát a kornak megfelelő kifejezéseket adja személyeinek szájába. E történet idejében még nem volt a burgonyának magyar neve.

III.
Egy magyar földesúr 1794-ben

Én már csak édesapám emlékezetével érek el ezen időig, midőn a dunántúli mezőföldön néhány száz ház csak egymásnak oldalt, szemközt és hátat fordítva egészítette ki azt a falut, melyet most Enying mezővárosának ismer az utazó, megbámulva azt a gyönyörű gazdaságot, mely körülövezi; s a jó módnak olyan fészkévé lőn, mintha az isten-áldásnak itt volna meg édes szülőföldje, s innét terülne el azon síkon, mely egész a Dunáig s a baranyai hegyekig nyújtózkodik.

De minthogy a számvetés is az egyszeregynél kezdődik, menjünk valamivel hátrább, keressük meg a legelső nyomot, mely ezt a sok rendetlen viskót rendbe állította, és ha már meghúzódtunk árnyékában a terjedt ágú fának, háladatosságképpen áldjuk meg emlékét annak, ki az ágat vékony korában érettünk dugta le.

1794-dik esztendőben egész Enyingen nem volt két jobbágyház, mely úgy egymás mellé fért volna, hogy az egyik kijjebb, vagy a másik beljebb ne kívánkoznék, s aki tán rendbe akarná valamennyit állítani, legokosabbat tenne, ha elővenné tűzszerszámát, a taplóba ütne, ezt egy marok szalmába dugná, s addig csóválná, míg lángot nem kapna, aztán úgy szélmentében dugná a szélső ház nád-eresze alá, hogy pörköljön le mindent, s mikor fenékig égne a sövényház, hozná elő a zsineget, s úgy mérné ki a helyet minden háznak; vagy várjon húsz, harminc esztendőt, mialatt tán megjönne az esze annak is, a kinek eddig nem volt.

Nézzétek, éppen az utcán megy egy úrféle magyarnadrágos ember, kurta mentében, mely oly keményen be van gombolva, mintha éjszakára sem vetnék le, – aztán fején asztrakán kalpag van, hóna alatt pedig vízirányosan fekszik egy aranygombos nádpálca, kék selyem és arannyal vegyes baklójú zsinórzat lógva le, megintegetve minden lépését az öreg úrnak, ki minden lépést oly keményen megtesz, mintha külön megvigyázná, hogy el ne feledjen egyet.

Utána tisztes távolságra egy másik úr megyen, ruhájának szabása hasonló volt, hanem a posztó és prémezet sokat engedett az árából az előbbinek, botja sem volt olyan drága, mert az arany itt ezüstből volt, s míg egyik kezében a botnak elég dolga volt a falusi kutyákat ellegyezni, addig a másik kéz hosszú papiros-csomót szorongatott össze, füle mögött pedig egy hegyesre faragott rajzón foglalt helyet, mintha minden lépten-nyomon rákerülne a sor.

Megállt az első úr egy dőlt tetejű parasztház előtt, melyet a gazda most akart egyenesebbre rakni, parasztszokásként toldva is egyet a házon; amint a raj belül annyira megszaporodott, hogy már a házfalat majdnem kifelé tolta; de nagyon meglátszott, hogy a szomszédházat még vagy húsz esztendeig nem éri el, minthogy az két öllel most is közelebb van az utcához, mint emez.

– Mit dolgozunk édes fiam, Kajári Pál? – kezdi az első úr, kihúzva hóna alól a nádpálcát, mit csak akkor szokott tenni, ha mutogatni akart vele.

– Kegyelmes herceg! – felel a paraszt, levett kalappal állva herceg Batthyány Lajos előtt. – Ezt a házat akarnám megnyújtani, hogy megférhessünk benne, – mert bizony kilenc cseléddel áldott meg az isten.

– Még többel is megáldhat édes fiam, Kajári Pál, – mondja a herceg, azért két öllel most egyúttal kijjebb vihetnéd ezt a házat, s így aztán a szomszédéval egy sorban állhatna.

– Jó volna biz az, kegyelmes uram!

– No lásd édes fiam, Kajári Pál! – mondja a herceg a nádpálcát kinyújtóztatva, részint, hogy vagy három egészséges, de maszatos képű parasztgyereket a kézcsókolástól eltereljen; részint pedig, hogy a háznak helyét kirajzolja egész az utcaszélig, – íme, mondja nagyot lépvén, – egy-kettő, egy-kettő, azaz kétszer kettő: – tehát négy lépésből leszen két öl, a kis szobából nagy szoba, a görbe utca pedig egyenesebb.

– Biz az nincs különben, kegyelmes uram, – véli a paraszt is; – hanem ha én két ölet odább megyek a házzal, az erszényemnek könnyen elérem a hosszát; mert most is már a fenekén vájkálok.

– Aztán olyan sok kellene hozzá?

– Kellene bizony vagy négy szál hosszú fenyő, tizenöt szál leszegezni való vékony fa, egy pár száz kéve nád, aztán még a szeget sem adják ingyen, meg a padlásra való deszkát.

A herceg már előbb intett a számtartónak, ki a mondottakat mind papirosra tette, a nélkül, hogy Kajári Pál azt észrevette volna.

– Mondd el csak fiam még egyszer! – biztatja Kajárit a herceg, mire amaz szóról-szóra elsorolta az előbbi jegyzéket.

– Mind itt van? – kérdezte a herceg.

– Szóval itt van, kegyelmes uram, hanem az ára nincs itt – szabódik Kajári; mert a herceg képén olyan bizonyosfélét látott, mintha az építés megparancsolva volna, pedig már másodszor is mondja, hogy nem telik.

– Az árának is meg kell lenni, édes fiam, Kajári Pál.

Kajári Pál annyira megértette a szót, hogy még annyi mentséggel sem élt, mennyivel az ember élni szokott, mikor még egyszer megkérdi egy «tessék»-kel azt, mit nem szeret megtenni.

– Már kegyelmes uram, ha meg kell lenni, vagy ökröm, vagy lovam utána rí.

– Egyik sem, Kajári Pál, – mondja a herceg, még mindig a porban húzkodva a nádpálcát, mellyel a falnak vastagságát és az ajtó helyét rajzolta ki, hány fiad van?

– Egyik fiam a fürgedi pusztán béres, – volt rá a felelet – azonkívül van még öt.

– Napszámos tehát nem kell, édes fiam, Kajári Pál, a többit pedig már fölírta a számtartó, s mikor szükséged lesz rá, tőle megkaphatod.

– Hát az ára, kegyelmes uram?

– Az ára?! – lőn a viszontkérdés – az árát is megmondom, Kajári Pál – mondja a herceg, egészen elváltozva arcában, melyre valami kérlelhetetlen katonai szigor helyezkedett – amit mondtál, mindent megkapsz; hanem ha elfelednéd megépíteni, vagy nem úgy építenéd, ahogy én megparancsoltam: akkor – a számtartó írja föl Kajári Pál neve mellé az ötven botot.

– Értem! – mondja Kajári Pál.

– Annál jobb, – úgy nem lesz az ötven botra szükség; hanem még egyet.

– Tessék parancsolni!

– Ha ezt, édes fiam, Kajári Pál, valakinek elbeszélnéd, s azt én meghallom: azért is jár szintén ötven bot! Ezt is írja föl a számtartó Kajári Pál neve mellé.

Mire Kajári Pál eszére tért volna az ámulásból, a herceg már az utcán volt és a nádpálcát a szeme előtt a szomszéd házhoz mérvén, utóbb magában azt mondja: «Egyszer csak mégis egyenes lesz ez az utca.»

Így ment végig a herceg az utcán egész a tiszttartói lakig, hol a panaszosok serege várta már a herceget, ki az igazságot igaz rőffel mérte.

– Hogy hívnak? – szólít meg egy város-hidvégi szabadost, ki szintén panasszal jött a herceghez.

– Az igaz nevemet tetszik kérdezni, kegyelmes uram?

– Hány neved van hát, édes fiam? – kérdi a herceg.

– Az apám után Varga volnék, hanem már engem csak úgy hívnak Hídvégen, hogy Jámbor András.

– Hát neked hány neved van? – kérdi a herceg a másikat.

– Azt tartom, nekem is kettő van, vajmi! – mondja egy kemény képű legény – az apámról Sántának hívnak, de már csak úgy ismernek, hogy Meddig Józsi.

A herceg bement az irodába, hol a tisztek katonarendben állva várták, s a hídvégi ispán előtt megállva, előbb megvizsgálta, hogy mentéje be van-e rendesen gombolva, minthogy ő az ellenkezőt nem tűrte meg s midőn mindent rendben talált, ekképp szólítja meg:

– Ispán uram! két hídvégi embert láttam ott kinn, mindkettőnek két neve van.

– Ezek éppen olyanok, kegyelmes uram, – felel az ispán katonásan meghangoztatva minden szót, – hanem azért van olyan is, kinek három neve van, a negyediket pedig most kapja.

– Ezt nem értem!

– Kegyelmes herceg, ez paraszt szokás, ki milyen ember a magaviseletében, olyan nevet kap, aztán az rajtszárad néha még az unokáján is.

– Hát ez a Jámbor András meg Meddig Józsi hol kapta nevét?

– Az első a légynek sem árt; hanem annál inkább csalja más, el is nevezték érte Jámbor Andrásnak; míg a másiknak bevett szokása, hogy addig verekedik, míg maga marad a csárdában s a földje határát is addig tolja odább, meddig észre nem veszik; el is nevezték Meddig Józsinak.

– Be kell hívni őket! – parancsolja a herceg, egyszersmind intette a tiszteknek, foglalják el helyeiket a nagy asztalnál s midőn mindenki helyén állt, a herceg jobb kezével megérintette kalpagját s ezen jelre a tisztek is, midőn aztán egy mozdulatra valamennyi az asztalra helyezé:

– Kezdődik a tiszti szék! – mondja a herceg s az ünnepélyes csendet az iroda szárnyas ajtajának megnyílása törte meg s az előbbi két paraszt belépett az irodába egészen a sorompóig, mely a termet mintegy ketté választotta.

A két paraszt után egy sárga-mentés hajdú jött be, erősen kikefélve, s keményen kikent bajusszal úgy egy helyre állva, mintha napszámban ásták volna le. Ez volt a hídvégi hajdú, kinek kötelessége volt minden kérdéses alkalommal kéznél lenni, hogy egyes eseteknél fölvilágosíthasson.

– Melyiknek mi a panasza? – kérdezte az elnöklő herceg.

– A panaszos én volnék, – mondja Jámbor András, az urakra is, meg Meddig Józsefre is nézve, mintegy mutatni akarván, kivel gyűlt meg az ő baja, s ki ellen kíván igazságot.

– Mi baj van, Jámbor András, hadd halljuk, miért jöttél?

– Megtisztelem átossággal[1] a kegyelmes herceget, nem egyébért jöttem, csak azért, hogy nekem van egy darab rétem, meg Meddig Józsiéknak is van egy, ugyan az apja bírja, hanem az olyan magával jótehetetlen ember, hát ez a Meddig Józsi a mindenes; aztán a rétjén egy töltést csinál, az pedig a vizet úgy fölfogja, hogy az én rétemet mind elönti.

– Igaz-e ez, Meddig Józsi? – kérdi a herceg a kérdéses személyt, ki elég dacosan vállat vont, s ennyit adott feleletül a kérdésre.

Minthogy Meddig József hallgatott, a herceg az ispántól kért fölvilágosítást, mi a következőből állt:

– Kegyelmes uram, már előttem is megfordult ez a panasz, meg is mondtam Meddig Józsefnek szép szóval, hogy nem jól cselekszik és kértem, szabadítaná el a vizet, hogy embertársának kárt ne csináljon; de lám, megint itt van a panasz, tehát nem használt a szép szó.

– Értem! – szól bele a herceg, – hanem talán rosszul hallotta Meddig József a szép szót; azért majd én érthetőbben megmondom: Meddig József! … – szólítja a herceg, – tudsz-e magyarul?

– Igenis tudok.

– Ösmersz-e engem, fiam Meddig József?

– Igenis, ösmerem kegyelmes uramat.

– Hát azt a sárga-mentés hajdút ösmered-e fiam, Meddig József?

– Igenis ösmerem, ez a hídvégi József hajdú.

– Hát kend, hídvégi József hajdú, ösmeri-e Meddig Józsefet?

– Igenis ösmerem! – mondja a hajdú, katonás állásából csak annyit változtatva, hogy szemét oldalt mozdította Meddig József felé, egyéb mozdulatot még messzelátó csővel sem vett volna észre senki.

– Minthogy tehát mind ösmerjük egymást, Meddig József, édes fiam, azt mondom, hogy engemet még jobban megismerj, hát még ma elvágod a töltést, és szent a békesség; ha pedig el nem vágnád, holnap reggel korán elmégysz Hídvégen ehhez a József hajdúhoz, – s ha még aludnék, költsd fel, – ennél lesz számodra ötven pálcaütés, kérd el tőle, s ha megkaptad, elmégysz a jegyzőhöz, és írást adsz magadról, hogy megkaptad. József hajdú pedig nekem ezt az írást megküldi. Elmehettek.

Az egész dolog oly értelmesen lőn megmondva, hogy sem Meddig József, sem pedig József hajdú nem mondhatta, hogy mi a parancsolat; hanem ment ki-ki dolgára és csak annyi mondani valónk van, hogy másnap reggel József hajdút az ötven botért senki sem keltette fel.

Midőn több ily panasz hasonló igazsággal végezteték el, Bowring úr levette jobb lábát bal térdéről, hol már néhány órája tartogatta, s az irodából kimenő herceget karon fogta.

– Látja ön, – mondja a herceg – ezek az emberek egy csöppet sem kételkednek, hogy én csak az igazságot mondom ki; – hanem egyúttal megértetem velük, hogy az igazság nem csak akkor igazság, mikor nekik hasznos: hanem annak más is hasznát akarja venni.

– De mit mondanak az ötven botnak?

– Még nem igen volt rá eset, hogy valaki megkapta volna, – ez csak olyan, mint a mennykőhárító, mely nem azért van a házon, mert okvetlenül beüt, hanem hogy – beüthet.

– Nem rossz eljárás, ámbár szigorú! – véli Bowring.

– Barátom, – mondja a herceg, – senki sem bánja, hogy fölülről jő a villám; az igazság is onnét száll a földre!

[1] átosság (régies kif.): annyi mint, alázatosság. (a Digi-Book Kiadó megj.)

IV.
A fürgedi béres

A Sió mentében mindinkább megegyenesül a dunántúli vidék és mérföldnyiről meglátszik az ember, sőt néha még a kuvasz is, midőn megkeríti a nyájat, mintha maga körül megingatná a légkört, s nagyobbá rajzolódnék a futamodás által, mint a szikra, melyet a gyerek megcsóválva, egész tűzkarikát képez a szem előtt.

Amint a Siónak mezőkomáromi kanyarodásán alul utólszor emelkedik a föld, mintegy kezdete van annak a nagy rónaságnak, melynek vége a baranyai hegyek alá búvik és az a nagy térség a fürgedi pusztán kezdődik oly kövéren, hogy néhanapján a búzakalászt majdnem úgy kell megtámasztani, mint a szilvafát.

A pusztaszélről belát az utas a nagy síkságra, melyből valami egyenesen fölnyúló ütődik szemébe, mint valamely elhagyott kútágas, melyről a gémet levették, nem messze tőle pedig néhány jármos ökör kérődzik, elhasalva a mezőn.

Négyfogatú könnyű kocsi eredt meg a síkon, s a két bennülő közül az egyik, Bowring úr, rég mondogatja, hogy lát egy elhagyott kútágast; de a herceg váltig mondja, hogy az lehetetlen, hisz az egész pusztát ismeri, s azon egyetlen egy elhagyott kutat nem tud, s végre arra a gondolatra jő, hogy az ember.

– Lehetetlen! – mondja az angol, – nem képzelek mást, mint angolt, ki annyi ideig mozdulatlanul megálljon egy helyen.

– Sajnálom, mondja a herceg, hogy egyik kisbéresem megbirkózik az érdemes angol nemzettel; mert az csakugyan ember.

– Hisz van az a tárgy harmadfél rőf! – felesel az angol – hol fognánk ekkora embert?

– És az mégis ember!

– De hol van a keze, s minő messze esik a váll a fej magasságától! – mondom, hogy az valamely leásott fa.

– Hogy keze nem látszik, annak egyedül oka az a sípujjú ing, mely leeresztve térdig ér; s így a távolban összefut az alakkal, fején pedig másfél araszt hosszúságú süveg van, – ezért esik a váll oly messze a fejtől.

– Áhá!… már látom, hogy csalódik a herceg, hisz most látok egy kis vékony ágat kinyúlni legfölül, rajt lóg egy kis levél, s így mégis nekem van igazam, hogy elhagyott fa.

– Téved ön, – az a kis ág a pipaszár, a levél a pipa, mely a süveg mellé van dugva.

– Már nincs más mód, mint oda hajtatnunk, – véli az angol, s a kocsis az ugaron keresztül rövid időn beérte az alakot, mely még tíz lépésnyiről is mozdulatlan, s az angol háromszor-négyszer is újabb tagadásba akart kapni, midőn a kocsizörejre csakugyan megfordul egy pölyhös képű legény, leemelve fejéről a süveget, melyen egymásba folyik e három betű: H. B. L., – a tulajdonos hercegnek neve, – s a kisbéres szemközt állva várta be a kocsit, jobb kezét hosszú botjára nyugasztalván, amint előbb oly sokáig egy helyben bámult a mozgó délibábra.

– Hogy hívnak? – kezdte a herceg.

– Kajári Pistának, – felel a béres.

– Enyingen van apád?

– Igenis, kegyelmes uram.

– Mióta vagy itt?

– Már vagy három esztendeje eszem a herceg kenyerét.

– Van-e valami bajod?

– Azt tartom, nem látszik meg rajtam, kegyelmes uram.

– Kijár a béred?

– Mindig helyembe hozza a számtartó úr, még utána sem kell mennem.

– Nem keveselled?

– El tudom költeni, kegyelmes uram; hanem azért a koldusnak is kerül még belőle.

– No, hát isten velünk!

– Hasonlóképen kívánom, mondja a béres.

– Még egyet! – szól a herceg némi mosollyal, – talán néked is két neved van?

– Nem tagadom, kegyelmes uram, engem itt a pusztán Holvagy Pistának neveznek.

A herceg mosolyogva fogadta el a végköszöntést, s a kocsist utasítja, hogy a bérestanyáig menjen, mert amint észrevettük, kíváncsivá lőn megtudni magyarázatát az új névnek.

Amint elfordultak, az angol ekképp szólítja meg a herceget:

– Én nem igen tudom a német nyelvet, midőn már némileg kedvet kaptam volna, jó társaságom volt, beutazni egész Németországot, hanem az én német nyelvtudományom végképen megbukott, mert megzavart a beszédmód, a dialektusok különbsége, mely egyes tájakon s országokban létezik. Így én a jónapot «Gut Morgen»-nak tanultam, s Berlinben «Jut Morjen»-t hallottam, odább «Gaud Morj»-jal köszöntöttek, valamivel tovább pedig éppen «Kujd Moring» lett belőle. Megtanultam a magyar nyelvet könyvből, hanem most már kérem a herceget, vigyen el engem olyan helyre, hol nem úgy beszélnek, mint ahogy én könyvből tanultam.

– Barátom! – mondja a herceg, – hát nem hallotta ön, midőn ezzel a béressel beszéltem?

– Tudom, mit mond a herceg, hisz ez nem csoda, a hercegnek minden falujában és minden pusztáján van iskola, tehát a gyermek korán megszokja a jobb nyelvet.

– És mégis úgy van, barátom, nálunk a legutolsó csikósbojtár is azt a nyelvet beszéli, mit a legelső tudós: nekünk nincsen kétféle nyelvünk, hogy egyikét az úr, másikát a paraszt beszélné, – ez a nyelv oly atyafiságos birtok, melyen valamennyi magyar egyformán osztozott meg.

– Szép, szép! – mondja az angol, értem ezt a kis cselt, a herceg parasztgatyába bujtatott egy pár íródeákot, kik a különc angolt minden lépten-nyomon beszéddel tartsák. Kocsis! – szólítja meg az angol a kocsist; – forduljon vissza ahhoz a béres úrhoz, ki engem kétszer akar elbolondítani egy nap, – először megáll, mint egy pálmafa, s aztán pedig az én kedvemért kisbérest produkál zsíros ingben és hosszú süvegben s ráadásul oly okosan beszél, mint a lordmayor Londonban.

A kocsi visszafordult s az angol izmos ökleit mutatva a hercegnek, mondja:

– Majd kezet szorítok a herceg íródeákjával; majd meglátjuk, nem fakad-e ríva egy kemény angolos kézfogástól?

– Amint ön akarja! nevet a herceg egész a kisbéresig, ki némileg megdöbbent, midőn látta, hogy egyenesen hozzá tartanak, s némileg megbánta, hogy második nevét megmondta, mintha tán az urak annak jelentését kitalálták volna.

A kocsi megállt, a kisbéres lesüvegelte magát.

– Fiam! – mondja a herceg – ez az úr kezet akar veled szorítani, azért úgy vigyázz, hogy meg ne ríkasson; tehát megfogod te is, ahogy az isten tudnod adta.

Bowring úr leszállt és jól megnézte a fiatal embert, kinek keleti vonásai csak úgy lehettek íródiáké, mint bármely nagyságos úré; azért a meggyőződésért a kéz után nyúlt, mely a sípujjú ingnek bő száján nem bírt akkorra kiférni, mikor az angol már megfogta, összegyűjtve minden erőt a marokban.

– Na, fiam, – mondja a herceg, csak bátran, semmit se félj.

– Nem félek én, kegyelmes uram, – mondta a béres, – hanem tessék megmondani ennek az úrnak, ha nem tud magyarul, hogy fogja meg a kezemet.

– Fogom már! – mondja Bowring magyarul, – csak fogd meg te is.

– Nem tudom, hogy tiszteljem az urat, – véli a béres, – hanem jobb lesz majd visszajövet, addig megmondja a nemzetes ispán úr, hogy miért hívnak engem Holvagy Pistának? mondta a béres, némileg visszatűrve ingujját, melyen az izmok percegve feszülnek ki és eléggé meggyőzték idáig is az angolt, hogy ilyen kezű íródiák sem a szárazföldön, sem az angol szigeten nincsen.

Visszahelyezkedett Bowring a kocsiba.

– Nos, mit mond az én íródeákomhoz?

– Ez a fickó megfojt egy bikát, véli Bowring, – én, ki egy pár öklözőnek kezéből kiszorítottam a vért, mint egy hitvány citromból a levet, s ím, ez a béres a legerősebb szorításnál azt kérdi: fogom-e már a kezét?

– Tehát hiszi már ön, hogy ezt nem mondva állítottam ide?

– Vigyen el engem az ördög, ha ezt a dolgot értem, ha csak nem vallja a herceg, hogy e pusztán embereket vet, hogy az országot tiszta fajjal ültesse be.

– Szavamat adom, hogy nem; egyébiránt erről ön ezerszer meggyőződhetik.

– Herceg! – mondja az angol, szemközt fordulva a hercegnek, – hát ha minden magyar ember ily tisztán beszél és józan eszű, mint e béres, – mit akarnak rajta civilizálni?

– Hagyjuk a feleletet, ez egy olyan fogalom, midőn a csillagászok azt állították, hogy a nap forog és a föld áll; ezt aztán mindenki hitte, és a legelsőt, ki ezt tagadta, sőt az ellenkezőt állította, holta után nem hagyták eltemetni.

– Szégyen, gyalázat!

– Na, na; vigyázzon, ne hirdessen új tant, hagyja meg a nagyvilágot boldog hitében, hogy itt vad nép lakik, különben a próféták sorsára jut; jobb lesz, tegyen úgy, mint egy jó barátom, ki egy egészen új vallást csinált, meg is írta hozzá a bibliát, és mindenütt keres hozzá egy Krisztust, ki az új vallásért meg hagyja magát feszíteni, mert magának nincsen hozzá kedve.

– Ösmer egy embert, ki könyveket tudna írni?

– Igen!

– Adjon nekem alkalmat a herceg, hogy beszélhessek vele.

– Okvetetlenül találkozunk eggyel.

A könnyű fogat beért a birtok közepébe, hol egy négyszögben képződik ki a lakház, a magtár és istállók, középen a gazdasági szekerek és ekék foglalták el a kijelölt tért, s a hosszú lakház szárnyán a tiszti lak volt, előtte pedig a kíváncsi pusztaiak állták el a helyet, hogy a herceget láthassák.

A sok közül néhány menyecskefő tűnik szembe, még pedig oly szép, hogy mit sem csodálkoznánk, ha Bowring úr előbbi hitéhez visszatérne, s addig kínzaná a herceget, míg kivallaná, hogy minden falujából összehordatta a legszebb nőket, hogy alkalmas kiállítással lepje meg Bowring urat, mint egykor Katalin cárnőt a festett falvakkal; de mielőtt Bowring úr kétségét kifejezhetné, a herceg végig vezette a soron, hogy lássa külön is a csinos nőket, aztán a tiszti lakban mondja Bowringnak.

– Látott ön valaha ennyi szép nőt ily kevés ember között?

– Mára én el vagyok bűvölve, azért magyarázatot sem kérek.

– Na, ispán úr! – mondja a herceg a tisztnek, – én kimegyek a juhokat megnézni, maga addig tartson magyarázatot Bowring úrnak.

A herceg elment, az ispán tiszteletteljesen várta a kérdést, mire felelnie kelljen.

– Ispán úr! – kérdi Bowring, – hol szedi össze e gyönyörű népet?

– Nagyságos uram! – kezdi az ispán, – e pusztán kívülem, a tanítón, hajdúkon és kovácson kívül csak béresek laknak, – e puszta hétezer hold egy darabban, tehát a roboterő nem elég, hanem béresekkel magunk míveltetjük. Minthogy pedig a kévehányás, zsákemelés nem könnyű munka; kegyelmes hercegünk jó bért rendelt, miért aztán annyi ember vágyik ide, hogy a javából is eleget válogathatunk, azaz, hogy meg is válogathatjuk; – s minthogy férfiainknál a jó arc nem hiányos, és majdnem azt mondhatjuk, hogy az erő a szépséggel itt páros, – béreseink mind erősek, és majdnem valamennyi szép is.

– Ezt már értem, ispán uram, – jegyzi meg az angol, – hanem már az asszonyokat csak nem ispán úr válogatja a béresek mellé? mondja tovább az ispánnéra nézve, ki a kedélyes tréfát mosolygással viszonozta.

– Nagyságos uram, az ilyen dolgokba nem avatkozunk; hanem, hogy asszonyaink igen szépek, az még természetesebb, mint a másik.

– Szinte vágyom az okot tudni.

– Minthogy a béresnek hetenkint csak egy szabad napja van, s akkor is csak engedelem mellett hagyhatja el a pusztát, – a nőtelen legény röstell a pusztából messzire gyalogolni olyan után, ki szegénysége mellett rút is; hanem mivel rajtuk sincs mi kivetni való, – nagyságos uram, biz’ ezek csak a szépét válogatják, s ilyenképpen népesedünk meg isten jó voltából, – s ha végig nézünk a menyecskesoron, nem azt nézzük, melyik csúnyább, hanem melyik szebb?

– Bizony most mindjárt beállok kisbéresnek.

– Legalább lenne párja a mi Pistánknak! nevetett az ispán.

– Jó, hogy mondja, ispán uram, – egy kisbérest találtunk az út mellett, miért hívják azt Holvagy Pistának?

– Éppen arról beszéltem, – szól az ispán, – s ha tetszik, megmondom, hol kapja ő ezt a nevet. Fenyíték alatt él itt uram ez a nép, mely minden nap növeli erejét, de önkéntelenül érzi, hogy ez erő bármennyit szaporodjék, kévét hányni és zsákot emelni fog egyedül. Minden lépten-nyomon vagy a munka, vagy a hajdú áll utána, egymásközt civakodni nem mer; hanem esztendőn egyszer-kétszer elkéredzik valamelyik szomszédba vagy búcsúra, vagy vásárra, hogy kedvére kiverekedje magát.

(Bowring úr egybefont karral és mohó élvezettel hallá a beszédet.)

Ez a verekedés nem valami véletlen dolog; rákészül, mint az ünnepre magára s esztendeig vezeti a vágy azon napra, hol az ütlegekben lesz annyi bőség, hogy az egyik fél jóval többet kapjon, mint a másik, és ezt a fölösleget ugyan egy álló esztendeig megemlegethesse.

(Bowring úr öklei önkéntelenül összehúzódnak; hiába, az oroszlán körmeivel születik, és jól esik, ha hírét hallja az eleven húsnak.)

– A mi embereink nem öklelődznek össze jámbor falusiakkal, nem emlékszem, hogy valaha olyant bántottak volna, kit egyedül a véletlen hozott útba kapusarkon vagy ajtónyiláson, megválasztják az ellent, mint vőlegény a menyasszonyt, hanem egész esztendőnek folytán izengetik, hogy ezt vagy amazt megverik, – sőt intik, hogy oda ne jöjjön, hová ők mennek; de ha mégis eljő, megverik csupa erőpróbálásból, melynek nem annyira harag a vége, mint a becsületes számvetése két kereskedőnek egy évi adás-vevésről, melyből egyforma szám ritkán jön ki, hanem a fölösleget elviszi valaki, s egyéb mondanivalója nincsen, mint az, hogy ő kapott többet.

(Bowring úr ezt mindinkább nagyobb élvezettel hallgatja, s elképzel egy becsületes boxot, hol a szabályok megvannak, s ha aztán az egyik szemét kiütik, az a kérdés: szabályosan volt-e kiütve?)

– Becsületesen van! – hagyta helyben Bowring úr, hanem hadd halljuk, kit szokás megverni?

– Nagyságos uram, – folytatta az ispán, – amint Enyingről Mezőkomáromon át idejön az utas, Hidvéget éri, hol nem jobbágyok laknak, hanem szabadosok, kik háborús időben katonasorba állnak föl kegyelmes hercegünk zsoldján; békében pedig az egész környéknek megszokott rémei; mert a hidvégi ember, ha lehet, meg nem marad egy kocsmában mással; azért vagy ő dob ki mást, vagy magát dobatja ki.

(Bowring alig győzi hallgatni, véghetetlenül érdekli, hogy most mindjárt megvernek valakit.)

– Annyira vitték ők már ezt a dolgot, hogy nem köt ki velük senki, tehát kénytelenek odább menni, hogy hírüket, nevüket fönntarthassák, – s ezen célra néhány év óta legalkalmasabbak nekik a fürgedi béresek. Most még azt kell megmondanom, hogy az egész hidvégi népet, valamint a fürgedi béreseket is egyedül egy képviseli, – ha ez a kettő azt izeni egymásnak, hogy itt vagy ott megveri, annyit tesz, hogy az egész hidvégi falu és minden fürgedi béres, aki csak nőtelen, ott leszen.

– Talán el is unta már nagyságos uram, inkább elhagyom.

– Meg ne álljon, az istenért, inkább nem eszem, vagy még éjszakára is itt maradok.

– Ha addig van, hát elmondom a többit is. Malom nem lévén a pusztán, a mezőkomáromi malomban szoktunk őröltetni, s e célból majdnem minden héten megyen föl egy béres-szekér őrleni valóval, s egy béressel tíz asszony is megyen a malomba. Midőn a hídvégi hídnál átmennének, a híd alatt okvetetlenül ácsorog öt-hat hidvégi szabados, köztök pedig legtöbbször valami csúfnéven Meddig Józsi nevezetű ember.

– Ezt már ösmerem! - szól bele az angol.

– Megállj! szólítja meg Meddig Józsi a bérest, s aztán a szekéren üldögélő asszonyok közül egyiket megkérdi:

– Van-e még Fürgeden eleven ember?

– Hogy ne volna – felel valamelyik élesnyelvű béresasszony, – aki haldoklik is, megeszik tíz gombócot, – azért őrletjük ezt a tenger sok búzát.

– Hát egy kis pecsenye kerül-e melléje? kérdi gúnnyal a hidvégi.

– Pár számra vágják nálunk az ökröt, – de van is ám erő, – három kévét kap föl egy villára a mi emberünk, pedig két kéve tesz annyit, mint egy hidvégi ember, – nyelvel az asszony – fél ember pedig a ráadás.

– Ki mondja azt? kérdi foghegyen a hidvégi.

– Mind azt mondja – lőn a válasz, – hanem Holvagy Pista még a negyedikkel is megszerzi.

Ennyi aztán már untig elég, a hidvégi halfogó már nem állhatja; hanem azt mondja:

– No hát, néném asszony, megmondja annak a Holvagy Pistának, hogy ott leszek az ozorai szent istváni búcsún; hanem be ne jöjjön, vagy megmondja az ispánnak jó előre, hogy a hatökrös szekér a kocsma előtt álljon, hogy legyen min haza vitetni magát.

– Megmondjuk, öcsém uram, ne búsuljon, majd az izenetet meg a másik fordulóval hozzuk meg.

Ezzel elválnak, az asszonyok megőrletnek, hazamennek, az izenetet elmondják, s midőn megint a malomba mennek, már megvan az izenet.

– No, mit izent Fürgedről Holvagy Pista? kérdi a hidvégi.

– Csak azt izente, mondja a múltkori asszony, hogy köszöni kelmednek jó akaratját, – hasonlóképen minden jó kívánsággal van, azért izeni is, hogy a hidvégi felcsert, meg a vizes lepedőt elvigyék az ozorai búcsúra, – arról aztán ne búsuljanak, hogy hiába vigyék, mert majd mindenikbe raknak egy embert a fürgediek. Ezt izente Holvagy Pista. Minden jót!

– Így megy az izengetés álló esztendeig összevissza, néha aztán útközben meg is szaporítják; no de nem veszi senki számba, a hány szó, annyi ütleg bizonyosan kerül; ki páros, ki páratlan, csak ember legyen, ki ezt kiállhatja.

– Mikor van ez a búcsú? kérdi Bowring.

– Éppen holnap lesz, nagyságos uram, felel az ispán az ajtó felé nézvén, minthogy a herceg már visszajött, s bejövet azt mondja az ispánnak:

– Holnap szent István-nap, ispán úr, el ne mulassza bemenni Ozorára, hogy a búcsún valami rendetlenség ne történjék.

– Ott leszek, kegyelmes uram.

– Még én is! mondja Bowring.

– Nem unja el ön magát ilyen falusi ünnepélyen?

– Gondoskodtam élvezetről – mondja a kérdett – el nem maradnék ezért a pusztáért.

A herceg nem kételkedett, hogy az angol valami szokatlant akar látni, tehát nem akadékoskodék, hanem kívánsága szerint a pusztán hagyta.

Egész estig beszélteté magának a különböző kalandokat, későn este tért csak nyugalomra, s mint a gyermek, egész örömmel ébred föl a másik napra, mely Hidvégen és Fürgeden ezen szóval üdvözölteték:

Ma van az ozorai búcsú!

Reggel korán fölkelt az angol, s még ekkor látta, mily ünnepi szín van a pusztán, midőn a kisbéresek fehér patyolatingben és gatyában, feszesen testhez szoruló, apró gombos mellényben járták át a nagy udvart, miközben egy sárgavörös tarkájú kendő a mellény gombján megerősítve s oldalt a zsebbe tűzve lobogott a lépések után.

A nagyszájú ing fehér felhőként lebbent meg, s a nagy tisztaság szokatlan méltóságot kölcsönzött a választott magas alaknak, mely után az öreg asszony is elgondolkodott egyet, hát még a fiatalabb!

A sok készülődés után a nőtelen legények vagy húszan összegyülekeztek, mit a hajdú már bejelentett az ispánnak, ki a legénységet ezzel a szóval ereszti el:

– Legények! a szent misén minden ember jelen legyen, s meg ne próbálja valamelyik, hogy izgágát csináljon; mert akkor én is ott leszek ám.

– Nem lesz panasz! mondja egy a többiért, s a nyalka csapat megoszlott, hogy ki-ki akkor menjen, mikor kedve tartja.

Készen álltak a megnyergelt paripák, Bowring úr az ispánnal lóháton ment be, hogy így tetszésük szerint követhesse a pusztaiakat, kik különvált csoportokban tarkázták meg a nagy országutat, mely a pusztán keresztül a faluba vezetett.

Egy férfi ment elől, utána egy asszony, míg utánuk jóval hátrább egy legény s egy leány, hanem olyanképpen, hogy az útnak egyik szélén a legény, másik szélén pedig a leány ment oly következetesen, mintha kimérték volna nekik az utat.

– Az elsők – mondja az ispán Bowring úrnak – házaspár, a férj elől megy, utána pedig a nő, férjének dolmányát vetvén vállára, s a széles országúton nem lép férje mellé, hanem szüntelenül utána megyen, s amit a férj elől beszél, ő azt a második sorból hallgatja, s onnét felel vissza. Ez itt megmásíthatatlan szokás – folytatja az ispán, – míg jóval hátrább egy nőtelen legényt látunk az út szélén, s vele átellenben egy leányt, nem mintha gyűlölnék egymást, sőt tán éppen az ellenkező az igaz; de jaj volna a lány becsületének, ki a nagy országutat közbe nem ejtené, mint hogy a nagy pusztán oly messziről meglátszik az ember, s ezen szokás által védettebb az erény, mintha az anya szeme nyomról-nyomra kísérné a leányt. Szent szokás ez uram, s egy megsikamlott erkölcsöt példának okáért nem tudnék elmondani évtizedek óta, s éppen ezért nem aggódik az apa, hogy lányát magától eleressze; mert mint a nyitott könyvnek legelső betűje, oly tisztán kilátszik az ember a távol rónaságból.

Az angol nyugodtan hallgatta a beszédet, s egyet körülnézett a nagy pusztán, hol még akkora magasság sem látszik, melyre egy emléket tehetne le e tiszta gondolatnak, ha csakugyan elvetődnék erre még olyan, ki itt vad szokást keres, holott oly tiszta az erkölcs, hogy a nagy világ civilizálója nem méltó rá, hogy meztelen lábbal és födetlen fővel lépjen e térre, hol még a kereskedés tanyát nem vert, de az erkölcsöt sem tette portékává senki.

A síkságból mintegy visszafelé mentek és néhány ritka szálfa között leereszkedett az eddig nem látott erdőnek mélyébe, melyből egy erős kanyarúlat nagy mélyedéseken át Ozorára vezette a két búcsúi vendéget, kik a vendégszerető pap udvarán szálltak le a lóról. Összesereglett a vidéki népség, megkondult a harmadik harangszó, s a hívők áhítattal léptek át a szent küszöbön, tisztelni a legelső magyar királyt, kit a vallás megszentelt, s a buzgó nép közelebb hiszi magát az éghez, mikor édes magáét maga fölött látja.

Az imaházból kihallik a buzgó ének, és szinte fölnéz az ember az égre, hova fölfelé tör a buzgalom, s elgondolja a magyar ember: Igazságos az isten, – s nagy áldást készíthet ez nekünk, hogy oly sokáig kell érte könyörögnünk!

Mise után szétment a búcsú-nép, vendéglátó házakban ülve meg az ünnepet, – s egy-egy banda lepte meg az úri házat, egy-két órára helyrerángatva a kedvét a búsuló magyarnak.

A tisztelendő úr asztalát sűrűn körülülte a vendégsereg, csak egy hely maradt üresen legfelül, Bowring úré, ki a kocsmában ül egy nyári kabátban, lovaglósapkában, s készebb elkoplalni három nap, mint hogy az ozorai verekedést elszalassza.

A kocsmáros egy kis ajándékért a bormérőbe eresztette, hogy minden alkalmatlanság nélkül élvezhesse a látványt, mire nem igen sokáig kellett várakoznia; mert valamint a rémek órája, lassankint ez is elkövetkezett.

Délutáni egy óra felé felhőként tódult be egy fiatal csapat, élükön Meddig Józsi lépett a kocsmába, s a legkényelmesebb helyet kiválasztotta magának, hogy embereit, mint vezér a hadsereget, végig lássa, egyszersmind elől legyen, s hogy a cigányhoz közel legyen, mert hiába, ő a vezér, őt illeti meg a tisztesség, hogy ő mulassa magát a cigánnyal.

A kocsma tágas volt, legalább elég tágas arra, hogy észre ne vegyen senki egy alakot, mely az ellenkező zugban a padon végig feküdt be a falnak, a nélkül, hogy akár a mulatók zaja, akár a zene megfordíthatná a padon, hol már jó ideje lehet, de senki sem kívánkozott az általa elfoglalt helyre, s magának, úgy látszik, kevés kedve van azt elhagyni.

Megindult a jó kedv. Egyéb nem hiányzott, csak az, hogy a búcsú Bowring úr várakozásának megfeleljen, azaz: hogy a légyott el ne maradjon; de nem is maradt el.

A nyitott ajtón meghajolva lép be egy hosszú süvegű béres, utána vagy öt. Az első, kit nem szándékunk máskor szerepeltetni, nyers hangon kíván jó napot a kocsmárosnak, s olyanformán néz körül, mintha senki sem volna a kocsmában, pedig Meddig Józsi olyan lármát vert egymaga, hogy az ablak is megnyílott bele; de a béres mégis azt mondja:

– Kocsmáros uram, adjon bort, legalább ne unja el magát az ember a kocsmában, ha maga van.

– Debz’ van itt más is! – szól a kocsmáros, a kikészített meszelyt a hidvégi vezér mellé helyezvén, – nem látja kend, hogy a hidvégiek is itt vannak?