Victoria Eveleigh

Karamella titka

Pónibarátság 3.

Illusztrálta Chris Eveleigh

Móra Könyvkiadó

A mű eredeti címe: Katy’s Pony Surprise

Text © Victoria Eveleigh, 2005

Illustrations © Chris Eveleigh, 2005

Fordította: Kamper Gergely

Az elektronikus kiadvány megjelenését támogatta a Magyar Kultúráért Alapítvány

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

Hungarian translation © Kamper Gergely, 2019

Hungarian edition © Móra Könyvkiadó

Móra Könyvkiadó

1950 óta családtag

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-144-2 (epub)

ISBN 978-963-603-145-9 (mobi)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Szerkesztette: Garamvölgyi Katalin

Felelős szerkesztő: Ughy Szabina

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2022

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

Férjemnek, Chrisnek szeretettel és hálával
a rengeteg segítségért – többek között ennek a trilógiának az illusztrációiért

Exmoor

BRISTOL-CSATORNA

1
Az új szomszéd

Katy a világ legszerencsésebb lányának érezte magát, ahogy póniján, Karamellán lovagolt a Barton-tanyára vezető úton. A nyári szünet első napja volt, mégis a karácsony járt az eszében, mert ugyanazt az izgalmat érezte, amit karácsony reggel szokott, amikor ajándékokkal teli harisnya várja az ágya végében. Aztán az is eszébe jutott, hogy a nyári szünet igazából olyan, mint a karácsonyi harisnya, mert az ember félig-meddig számít az ajándékra, de azért bőven érik meglepetések is. Azt például előre tudta, hogy lovas bemutatók, póniklubtábor, piknikek, hosszú lovaglások, átlustálkodott napok várnak rá, meg persze rengeteg móka a legjobb barátnőjével, Alice-szel. A meglepetések pedig… Nos, ha tudná, mik azok, nem is volnának meglepetések.

– Jövő héten lesz a póniklub tábora, Karamella. Az a helyzet, hogy neked kell eljönnöd velem, mert szegény öreg Jacko még mindig sántít attól a ronda szögtől, amibe a télen belelépett. Mindenesetre nem fog ártani neked egy kis iskolázás. Ugrani is megtanulsz majd, remek szórakozás lesz!

Katy zsokét játszva kiemelkedett a nyeregből, és előredőlt a póni hátára. Karamella benne volt a játékban, és azonnal galoppra váltott. Katy felnevetett pónija lelkesedésétől, aztán visszaült a nyeregbe, és gyengéden meghúzta a szárat. Karamella újra egyenletes ügetésben haladt tovább.

A sarkon befordulva azonban Karamella olyan hirtelen állt meg, hogy Katy szinte lerepült róla, de szerencsére az utolsó pillanatban bele tudott markolni a póni dús sörényébe.

Az utat egy költöztető cég hatalmas teherautója állta el. Egy fekete bőrdzsekit és farmert viselő sötét hajú fickó irányított két kék overallos munkást, akik egy zajos elektromos emelővel bútorokat pakoltak le a raktérből.

– Nahát! Ezek szerint eladták a Wellsworthy tanyát – kommentálta Katy a látottakat a póninak. – Gyorsan ment. Úgy látom, nem férünk el a teherautó mellett, szóval jobb lesz, ha visszafordulunk.

– Szia! – kiáltotta a bőrdzsekis, és üdvözlésre emelte a kezét. – Várj egy pillanatot!

Katy mindent megtett, hogy Karamella is hajlandó legyen várni; a póni szinte táncolt az izgatottságtól. Az idegen szemét drágának tűnő napszemüveg rejtette el, de ahogy közelebb jött, Katy látta, hogy napbarnított arcán mosoly játszik. A férfi kedélyesen megpaskolta Karamella nyakát, csakhogy jóval erősebben a kelleténél, és a póni riadtan hőkölt hátra.

– Nagyon szép kis shetland pónid van. – A férfi ügyesen kikerülte Karamella aszfalton szteppelő patáit. – Most vettem meg ezt a tanyát. Te ki vagy? Engem Deannek hívnak.

Katy éppen megszólalt volna, amikor Dean még egyszer nagyot húzott a póni nyakára, és megkérdezte:

– Hogy hívják az öregfiút?

Karamella megfordult, és ügyelt rá, hogy az oldalával jól megtaszajtsa a fickót.

– Hoppá, bocsánat! – mondta Katy. – Katy Squiresnek hívnak, a Barton-tanyán élek, jó másfél kilométernyire innen. Ő itt az exmoor pónim, Karamella. Csak négyéves, úgyhogy kicsit ideges lesz, ha új dolgokkal találkozik, mint például egy ilyen teherautó. És kanca. Lány, nem fiú.

– Exmoor, shetland, kanca, mén, attól tartok, nem tudom megkülönböztetni őket. Elöl harap, hátul rúg, középen meg ráz mindegyik. Várjunk csak. Te szerepeltél a tévében egy pónival, mert megmentettétek valakinek az életét! Ő lenne az? – Dean megint odasózott Karamellának, Katy pedig úgy döntött, hogy ebből elég.

– Igen, ő mentette meg a nagypapámat. Elnézést, mennem kell. Örültem a találkozásnak – mondta gyorsan, majd oldalazva máris elindultak visszafelé.

– Tetszik a trükk! – kiáltott utánuk Dean. – Mi lesz a ráadás?

Katy jóformán meg se hallotta, olyan szaporán kopogtak Karamella patái. Befordult a sarkon, és a biztonságot nyújtó otthon felé vette az irányt.

Katy anyukája a Barton-tanya konyhájában telefonált éppen. Amikor Katy belépett, egy pillanatra félbeszakította a beszélgetést.

– Le a csizmával! És mit keres nálad az a vödör?

– Ööö… hát csak kéne egy kis meleg víz, hogy megmosdassam Karamellát – felelte a lány. – Teljesen megizzadt.

Anyu felsóhajtott.

– Akkor csináld csak, de ki ne loccsantsd! – azzal visszafordult a telefonhoz. – Ne haragudj, Melanie! Hol is tartottam? Igen, az új konyha gyönyörű, de nem tudom, meddig őrizhetem meg ilyennek – mondta, közben pedig a lányát figyelte, amint próbálja valahogy beügyeskedni a vödröt az új mosogató elegáns keverőcsapja alá.

– Jaj, Alice anyukájával beszélsz? – kíváncsiskodott Katy.

– Igen, szeretnék.

– Megkérdeznéd, hogy átmehetek-e ma délután Stonyfordba? Alice-szel szeretnénk mindent megbeszélni a tábor előtt.

– Melanie hallotta, és azt mondja, lehet róla szó. Ha fél háromig odaérsz, még egy edzést is tart neked Karamellával. Úgyis csak salátát eszünk ebben a melegben, szóval ha gondolod, ebédelhetsz korábban is.

– Tökéletes! Köszönöm! – lelkesedett Katy, és menten ki is löttyentett egy kevés gőzölgő vizet a padlóra. – Hoppá, bocsánat! – kiáltott hátra a válla fölött, és már ott sem volt.

Katy megfürdette Karamellát, aztán kivitte a legelőre, hogy megszáradjon a szőre a napon. Jackót is kivezette a mezőre, és a két póni olyan boldogan üdvözölte egymást, mint akik ezer éve nem találkoztak. Utána Karamella kicsit távolabb ment, a földet kaparta, egy helyben körözött, majd eldőlt, és alaposan meghempergett. Aztán talpra kecmergett, elégedett horkantással megrázta magát, és nagy komolyan nekilátott, hogy a lehető legtöbb füvet falja be.

Katy még most is alig akarta elhinni, hogy két póni tulajdonosa. Karamellát a születése pillanatától ismerte, és később az anyjától frissen elválasztott csikóként vásárolta meg a brendoni pónivásáron. Télen, a legnagyobb titokban, Melanie birtokán, Stonyfordon bújtatgatta. Közben Melanie Jackón tanította lovagolni, egy szépséges sárga herélt ménen, akit Katy azonnal megszeretett. Amikor nagyapa meg akarta venni Jackót Katy születésnapjára, tudomást szerzett Karamelláról, és a lány élete legcsodálatosabb ajándékát kapta: a két póni egyszerre érkezett meg a Barton-tanyára. Azóta három év telt el, de Katy minden apró részletre emlékezett. Most mosolyogva figyelte, ahogy Jacko és Karamella egymás mellett legel.

Katy néha elgondolkodott azon, milyen lenne az élete, ha Alice nem költözött volna Stonyfordra az anyukájával és az ikrekkel. Karamella valószínűleg nem lenne az övé, Jacko pedig egészen biztosan nem, ráadásul legjobb barátnője sem lenne – vagy legalábbis nem Alice-hez fogható. És ha nagyon komolyan belegondolt, azt is tudta, hogy a Barton-tanyát mostanra eladták volna, a családja nyomorúságosan érezné magát, anyukájának pedig egészen biztosan nem lenne új konyhája az apukája festményeiért kapott pénzből. Nagyapa pedig… Igen, ijesztő volt belegondolni, milyen lenne az élet, ha annak idején Gardnerék nem költöznek Stonyfordba.

– Ebéd! – kiáltotta anyu.

– Jövök! – felelte Katy, majd vetett még egy pillantást a pónikra, és besietett a házba.

– Nem azt mondtad, hogy csak könnyű kis sétát tesztek ma reggel? Akkor hogyan izzadhatott meg annyira Karamella? – kérdezte anyu, miközben vágott egy szeletet a frissen sült házi kenyérből.

Az illat ráébresztette Katyt, mennyire éhes is valójában.

– Tényleg csak könnyű kis sétára készültem, de Karamella másképp gondolta. Igazából nem az ő hibája volt. Találkoztunk az emberrel, aki megvette Wellsworthyt. Ő is a költöztetőkkel volt, és odajött köszönni nekünk.

– Tényleg? Milyen?

– Hát Karamella nem rajongott érte. Olyan fura tükrös napszemüvege van, és nyilvánvalóan halvány gőze sincs a lovakról. Valamiért azt hiszi, hogy egy lovat nyakon kell csapni, ha kedveskedni akar neki az ember. Ja, és Deannek hívják.

Anyu láthatólag viccesnek találta a dolgot.

– Szegény Dean! Úgy látom, máris összezördült legfontosabb szomszédjával, az exmoor pónival, pedig még be sem tette a lábát az új házába.

Karamella igen meglepett, sőt mi több mogorva képet vágott, amikor ebéd után Katy behívta, felszerszámozta, és újabb útra indult vele. Hamarosan azonban jobb kedvre derült, főleg miután rájött, hová is tartanak. Ő is majdnem annyira szerette Stonyfordot, mint Katy.

A mezőn és a lápvidéken átvezető utat választották, így messziről elkerülték a Wellsworthy tanyát. Így ugyan jó pár kapun át kellett menniük, de Katy nem bánta, mert úgyis éppen azon volt, hogy megtanítsa Karamellának, hogyan segítsen a lovasának kaput nyitni.

Elképesztő, milyen gyorsan tanul meg új dolgokat, ha egyszer megérti, mit várok tőle, gondolta Katy, ahogy a póni egyenesen a közlegelőre vezető kapu megfelelő végéhez lépett, a fejével áthajolt fölötte, a szügyével pedig hozzásimult, hogy Katy minél könnyebben elérhesse a reteszt.

– Lökd meg! – mondta a lány, Karamella pedig engedelmesen belökte a kaput, belépett rajta, majd megfordult, és újra mozdulatlanná merevedett, hogy Katy a helyére illeszthesse a reteszt. – Jó kislány! – Megsimogatta a póni nyakát. – Nagyon okos vagy!

A korai ebédnek köszönhetően rengeteg idejük maradt, ezért Katy úgy döntött, az út java részét lépésben teszik meg, hogy Karamellának minél több energiája maradjon az edzésre. Csakhogy a póni a legelőn már annyira izgatott lett, hogy a lány inkább hagyta, hadd vágtasson legalább egy darabon.

– Halihó! Itt a nyári szünet! – rikkantotta Katy, miközben Karamella boldogan száguldozott.

A vágta ellenére az út hosszabbnak tűnt a szokásosnál. Valószínűleg azért, mert Katy alig várta már, hogy viszontlássa Alice-t. Annak ellenére is jóbarátok maradtak, hogy két különböző iskolába jártak: Katy a helyi középiskolába, Alice pedig egy messzi bentlakásos iskolába. Ettől a szünetek csak még különlegesebbek lettek, és a két lány igyekezett a lehető legtöbb időt együtt tölteni. Katy rengeteg mindent szeretett volna elújságolni Alice-nek, többek között a Wellsworthyvel kapcsolatos híreket is.

Végre megérkeztek Stonyfordba, ahol Karamella izgatott nyerítéssel jelezte az érkezésüket.

Alice a kapuhoz szaladt, kinyitotta, és színpadiasan meghajolt.

– Hölgyeim és uraim, íme Karamella, a csodaló! – jelentette be fennkölten. – Őcelebsége, a tévésztár hajlandó megtisztelni szerény hajlékunkat? Mostantól csokoládéval bevont almát szolgálunk fel önnek, és pezsgőt töltünk a vizesvödrébe.

– Kösz, de éppen elég habókos már így is – mondta Katy. – Alig tudtam visszafogni a mezőn.

– Nahát, szia! – bohóckodott Alice. – Téged nem is vettelek észre odafönt.

– Akkor talán jobb lesz, ha lejövök hozzád. – Katy csettintett a nyelvével, Karamella pedig azonnal lehajtotta a fejét, hogy a lány lecsusszanhasson a nyakán a földre. – Ta-dam! Ez a legújabb produkciónk.

– Karamella, hát te tényleg mindenre képes vagy? – mosolygott Alice.

A két lány összenevetett. Nem is sejtették, hogy hamarosan választ kapnak a kérdésre.

2
A lovastábor

Atábor volt az év fénypontja a póniklub életében. Exmoorban kettőt is tartottak nyaranta: egyet tapasztalt lovasoknak a szünet elején, egyet pedig az újoncoknak valamivel később. A kezdőké nem is volt igazi tábor, mert a lovasok és a pónik esténként hazamentek. A haladók sátrakban vagy lakókocsikban aludtak, a lovaikat pedig istállókban szállásolták el éjszakára.

Katy és Alice jó párszor megfordult már a kezdők táborában, de most először kerültek a haladók közé. Hetek óta tervezgettek, jöttek-mentek az sms-ek meg az e-mailek, most azonban minden valósággá vált, amikor eljött az indulás előtti este, és bepakolták a szükséges holmikat Melanie lakókocsijába.

– Máris olyan otthonos, nem? Öt teljes éjszakára ez lesz a mi kis házunk! – lelkendezett Katy, miután begyömöszölt néhány ruhadarabot az ágya fölötti apró szekrénybe.

Alice a hátsó ablaknál, az összecsukható asztal mellett ült.

– Igen, hála az égnek, anyu megengedte, hogy használjuk. Képzeld el, milyen lenne, ha egy sátorba kellene bezsúfolnunk ennyi holmit. – Felvette az asztalon heverő hosszú listát. – Jól van, lássuk, mindent összeszedtünk-e. Ez fejenként értendő, oké? Lássuk: két vizesvödör… két etetővödör… ló- és lószerszámtisztító felszerelés… két szénaháló… kötőfék… takaró… kantár… nyereg… A lóápoló készletbe kell kefe, sörénykefe és -fésű, vakaró, patakaparó, két szivacs, fényesítő rongy, pataolaj és -kefe…

A lista végtelennek tűnt, de mindent ellenőriztek, majd Katy ledobta magát a párnázott székre Alice-szel szemben.

– Hú! – sóhajtott fel. – Csoda, de azt hiszem, mindenünk megvan.

– Látom, mind a ketten új vödröket meg ápolószereket vettünk – jegyezte meg Alice.

Katy elnevette magát.

– Igen, arra gondoltam, hogy borzasztó kínos lenne beállítani a régi birkatápos vödrökkel, amikből a pónikat itatom, meg a kefékkel, amiket az új kutyakölyök megrágott, úgyhogy a hétvégén elmentem vásárolni. Valószínűleg minden táborozónak ugyanez az ötlete támadt, mert alig maradt már kefe meg vödör, és az utolsó nadrágot hoztam el a méretemben. A régit kell használnom tartaléknak, pedig mostanra rendesen kinőttem.

– Sejtettem, hogy nagyobb lettél a tavaszi szünet óta – bólintott Alice. – Hamarosan mind a ketten kinőjük a pónikat, és át kell ülnünk nagyobb lóra!

– Jaj, ne is mondd! – sóhajtott Katy. – Ez nem igazság! Régen olyan magas akartam lenni, mint te, de most már jobban örülnék, ha megállnék a növésben, mert ezután is Karamellán akarok lovagolni. Annyi mindent szeretnék még vele csinálni, mielőtt megint szabadon engedem!

– Szabadon engeded? – kiáltott fel Alice. – Ez őrültség, miután annyi munkát fektettél a tanításába!

– Nem az. Tudod, tettem neki egy ígéretet. Annyi mindent adott nekem, cserébe pedig megkapja tőlem a létező legnagyobb ajándékot: a szabadságát. Biztos vagyok benne, hogy ha választhatna, szívesebben vágtatna megint a ménessel a közlegelőn, és így előbb-utóbb talán kiscsikói is születnének.

Katy szíve mindig gyorsabban vert, valahányszor elképzelte Karamellát egy csikóval az oldalán.

– Karamella nagyon szerencsés póni, amiért ilyen gazdája van – mondta Alice.

Katy elmosolyodott.

– Nem, én vagyok szerencsés, amiért ilyen pónim lehet, mint Karamella.

Úgy tűnt, táborbeli barátai szintén szerencsésnek gondolják. Amikor ez első este elfoglalták a helyüket, mindenki Karamellával akart találkozni. Egy szelíd exmoor póni még Exmoorban is újdonságnak számított, így hát egy szelíd és híres exmoor póninak egyszerűen nem lehetett ellenállni. Mind látták a tudósításokat a tévében meg az újságcikkeket a kitüntetésről, amit a merész mentőakciójáért kapott.