Borítószöveg

Szori éveken át azért dolgozott, hogy k-pop-idol legyen, ám egyszer csak ráébred, hogy nem akarja az egész életét reflektorfényben tölteni. Ez azonban nem tőle függ: szem előtt kell tartania édesanyja szórakoztatóipari cégét és édesapja politikai céljait. Meg kell őriznie a jóhírét, és mivel a nyomás egyre csak nő, az utolsó, akire gondolnia kéne, az az expasija.

Nathan tiltott gyümölcs – a világ legnagyobb k-pop-együttesének tagjaként nem randizhat. Szori tisztában van ezzel, de képtelen kiverni a fejéből a viharos szerelmüket, mivel attól érezte magát utoljára boldognak. Így hát amikor Nathaniel botrányba keveredik, Szori felajánlja neki, hogy húzza meg magát nála. A fiú közelsége felébreszti a régi érzelmeket, Szori pedig lehetőséget kap arra, hogy szakítson a családi elvárásokkal, és maga döntsön: megéri feláldozni a jövőjét azért, hogy adjon még egy esélyt a szerelemnek?

Ha kapnál még egy esélyt az igaz szerelemre, megragadnád?

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Axie Oh: ASAP

HarperCollins Publishers, New York, 2024

Fordította Horváth Vivien

Copyright © Axie Oh 2024

Hungarian translation © Horváth Vivien 2024

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest 2024

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © HarperCollins Publishers 2024

ISBN 978-963-599-487-8

Felős szerkesztő: Radonyi Vivien

Szerkesztő: Darida Benedek

Nyelvi lektor: Blahó Kata

Korrektor: Török Tünde

Borítóillusztráció: Zipcy

Borítóterv: Jessie Gang

A #POV sorozatlogót tervezte Váraljai Viktória

Műszaki szerkesztő: Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Az összes olvasónak, aki ráadást kért – ez a tiétek.

Egy

A telefonom rezegni kezd, miközben a taxi kirak a Nyugati 32. utca és a Broadway sarkán, ahol finoman szállingózik a hó a ragyogó hangul és angol feliratú táblákra. Elolvasom Pak titkár üzenetét:

A limuzin 11:00-kor vesz fel a hotelednél, és holnap kivisz a reptérre. Én várlak majd, amikor megérkezel Szöulba. Hamarosan találkozunk.

Oké, köszönöm, válaszolom, és felsóhajtok annak iróniájától, hogy még anyám titkárával is többet kommunikálok, mint anyámmal.

Zsebre vágom a telefont, magamhoz szorítom a bevásárlószatyromat, és mindkét irányba szétnézek, mielőtt átmennék az úttesten. Előttem egy étterem bejáratánál épp megérkezik egy bulizó csoport, én pedig kivárom, hogy elvonuljanak – három fiú, gombos kabát és pufidzseki van rajtuk a NYU kapucnis pulcsijuk felett. Az utolsó, sötét bőrű, szemüveges srác észrevesz, és nyitva hagyja nekem az ajtót. Mosolyogva besietek rajta, és megszokásból kissé meghajolok. A fiú fülig vörösödik, és amikor csatlakozik a barátaihoz, azok a könyökükkel bökdösik, miközben felém pillantgatnak a válluk felett.

Miközben leveszem a kabátomat, páran a bár felől megfordulnak, és megbámulnak. A magas sarkú csizma és az egyedi táska mellett egy body van rajtam magas derekú farmerrel. Átöltöztem volna a show után – az utolsó esemény után, amire hivatalos voltam a New York-i divathéten –, de időbe telt volna, és abból nem akartam még többet elpazarolni. Ma este nem.

Körbetekintek az étteremben, egy ismerős arc után kutatok. A hely tele van külföldiekkel, amerikaiakkal, akik olyan gyorsan beszélnek angolul, hogy beleszédülök. A hosztesz, aki leültette az egyetemistacsoportot, visszatér a pódiumához.

– Oszo oszejo! – köszönt. Megérezhette az idegességemet, mert angolról koreaira váltott. Ez azonnal megnyugtat. – Hány fő?

– Találkozom valakivel – válaszolom. – Annyi idős és magas, mint én, valószínűleg baseballsapka van rajta. – Alig látni anélkül.

– Á! – A hosztesz bólint. – A barátja néhány perccel ezelőtt érkezett meg. Kövessen, odakísérem az asztalához!

Átvezet egy oldalajtón, majd fel egy lépcsőn, melyet karácsonyi fények díszítenek, pedig februárt írunk. Oldalra húzódunk, hogy elengedjünk egy csapat fiatalt. Úgy öltöztek fel, mint akik koncertre készültek, divatos ruhákban vannak erős sminkkel, ami hasonló ahhoz, ahogy most én nézek ki, aki egy divatbemutatóról jövök. Néhányuk táblát tart a kezében, amin angol nyelvű üzenetek állnak.

Én vagyok az XOXO első számú rajongója!

Szon-oppa, vegyél el!

Pe Cseu, szeretlek!

– Mindig megnő a forgalom, ha egy idolegyüttes érkezik a városba – magyarázza a hosztesz. – Azt hiszem, néhány rajongó nem is annyira titkon abban reménykedik, hogy összefuthat az egyik kedvenc idoljával valamelyik koreatowni étteremben. – Figyelem az arcát, de nem úgy néz ki, mintha ítélkezne, mindössze a tényeket közölte. – Jót tesz az üzletnek.

– Sok idol fordult már meg itt? – kérdezem.

– A tulajdonos ki szokta rakni a kasszáspult fölé a sztárok autogramjait. Idolt még nem ültettem asztalhoz, de a főnököm azt mondta, múlt hónapban itt járt pár barátjával Csun a 95D-ből.

Csun-oppa! Észreveszi az arckifejezésemet, és mindentudón elmosolyodik.

– Rajongó esetleg?

– Van egy poszterem róla a szobám falán.

– Akkor bizonyára örömmel hallja, hogy szép borravalót ad.

Továbblépkedünk a lépcsőn a második emeletig. Az itt található helyiség keskenyebb, de ugyanolyan zsúfolt. Úgy tervezték, hogy egy phodzsang macsha utánzata legyen, a kör alakú fémasztalok körül a székek úgy néznek ki, mintha felfordított szemetesvödrök lennének. Felszolgálók suhannak az asztalok között tálcákkal, amelyekről koreai street foodokat szolgálnak fel rikító zöld, műanyag tányérokon. A helyiségbe kifüggesztett három hatalmas képernyőn ugyanaz a videóklip megy; jelenleg a BTS-től a fülbemászó „Anpanman”.

Kiszúrom a barátomat az étterem hátuljában egy asztalnál, és megérintem a hosztesz vállát.

– Már látom – mondom, mire a nő bólint, és hagyja, hogy az út hátralévő részét egyedül tegyem meg.

A legjobb barátom, Go Jenny a falnak dőlve görget a telefonján, Dodgers baseballsapkában – ajándék az apjától –, amit mélyen a szemébe húz.

– Jenny! – kiáltom, amikor már szinte odaérek hozzá.

Döbbenten néz fel.

– Szori! – Felpattan a helyéről, és olyan erővel veti magát a karomba, hogy majdnem feldönt.

Nyáron láttuk egymást utoljára, amikor eljött Szöulba meglátogatni a pasiját. Mindennap írtunk egymásnak, de az nem ugyanolyan. Az a pár hónap, amit a szobatársamként töltött a Szöuli Művészeti Akadémián a végzős évünkben, valószínűleg életem legjobb időszaka volt. Mindig is arról álmodtam, hogy órák között és után a barátaimmal lógjak, hogy legyen egy legjobb barátom, akinek kiönthetem a lelkem. Ez mind valóra vált, amikor találkoztam vele. Elborzadok, amikor megérzem, hogy a szemem sarka szúrni kezd a könnyektől.

– Jaj, ne, Szori! – mondja Jenny. – A sminked!

Felkap egy étlapot, és legyezni kezd vele, én pedig felfelé meresztem a szemem, amíg elapadnak a könnyeim.

Miután rendbe jövök, megfogja a kezemet, és megszorítja.

– Gyönyörű vagy! – kiáltja, egy időben azzal, hogy én azt mondom:

– Egészségesnek nézel ki.

Nevet.

Tetszik, hogy meg tudom nevettetni. Mintha minden bámulatba ejtené, amit teszek. Amikor először találkoztunk, azt hittem, rajtam nevet, de hamar rájöttem, hogy igazából imád.

Egész életemben a pénzem vagy a családi kapcsolataim miatt környékeztek meg az emberek, de Jenny úgy akart a barátom lenni, hogy semmit sem tudott a hátteremről. Ő azt mondaná, a ragyogó személyiségem miatt. Ami csak félig lenne igaz. Még én is elismerem, hogy kicsit szúrós tudok lenni.

– Szori – szólal meg –, nekem csípted ki magad?

– Jenny, én mindig kicsípem magam, ha megyek valahova – mondom szárazon.

Ő kényelmesen öltözött, pulcsiba és melegítőnadrágba. Mindkettőn a zenei konzervatórium neve szerepel, ahol tanul: Manhattani Zeneiskola.

Az asztalra rakom a bevásárlószatyrot, amit az egész városban hurcoltam magammal, és leülök.

– Hoztam pár ajándékot.

– Chanel!

A kezemmel támasztom az államat, miközben nézem, ahogy minden tárgy láttán felkiált. Többnyire termékminták, amiket a bemutatók után szedegettem össze, plusz néhány koreai márka, amikről tudom, hogy Jenny kedveli őket. Kibont egy szájfényt. Lecsavarja a kupakját, és az étterem obszidiánszínű, tükröződő falát tükörként használva kifesti vele a száját.

Veszek egy szem csipszet az asztalon lévő tálból, a körmeim közé fogva tanulmányozom, mielőtt bekapnám.

– Milyen volt a tegnap esti koncert? – Említette pár hónapja, hogy majd megnézi az XOXO-t, amikor az együttes bejelentette a világturnéjuk amerikai állomásait. – A VIP-bokszban ültél? – kérdezem somolyogva.

Az étterem megannyi XOXO-fanja odáig lenne, ha hallaná, hogy a legjobb barátom a csapat főénekesével, Pe Cseuval jár. Hivatalossá is tették, amikor még osztálytársak voltunk a művészeti suliban, ők, én és Cseu társai az együttesből – kivéve Szont, aki már leérettségizett, mire Jenny beiratkozott.

– Nam menedzser szerzett nekem jegyeket – mondja Jenny. Az XOXO menedzserére gondol, Nam Csiszokra.

– Aha. – Nem is kell többet mondania. Csiszok soha nem nyomna be egy barátnőt a VIP-bokszba, ahol túlságosan szem előtt lenne. Az idolok igenis szoktak randizni, de negatív hírverésnek számít ezt közszemlére tenni, hát még nyilvánosan elismerni.

– Azért jó helyem volt – folytatja. – Elvittem Jay bácsit, aki folyton random rajongókkal kezdett beszélgetni. Iszonyú kínos volt.

Még akkor is ragyog az arca, amikor ezt mondja, és tudom, hogy igazából jól érezte magát. Az ő Jay bácsija az apukája legjobb barátja volt, mielőtt elhunyt.

– Láttad Cseut? – kérdezem, és veszek még egy csipszet. – A koncertet leszámítva.

Megrázza a fejét.

– Nem vágtak össze az időbeosztásaink, de azt tervezzük, hogy a holnapot együtt töltjük. Baseballmeccsre akar menni.

– Ez jól hangzik.

És olyasminek, amit Cseu szeret csinálni. Felsős korunk óta ismerem, teljesen megőrült a baseballért. Sőt, az egyetlen alkalom, amikor a mostani előtt New Yorkban jártam, egy baseballmeccs volt, amire vele és az egyik barátunkkal, Nathaniellel mentem el. A gimi előtti nyáron történt. Sosem érdekelt a sport, de látva, milyen izgatottak lesznek, ahogy szurkolnak és ölelgetik egymást egy különösen kemény meccs után, éreztem egy hangyányi örömöt. Még mindig emlékszem arra a jóleső érzésre.

– Szeretnél eljönni? – kérdezi Jenny, amivel visszaránt a jelenbe.

Felhúzom az egyik szemöldökömet. Jenny tényleg elhívna, hogy lógjak vele és a barátjával.

– Holnap indul a gépem vissza Szöulba – válaszolom, és magamban megjegyzem, hogy Cseu tudtára kell adnom: jön nekem eggyel.

– Bárcsak több időt tudtunk volna együtt tölteni… – mondja. Aztán mintha eszébe jutna valami, mert izgatottan előrehajol. – Jaj, várj csak! Elfelejtettem elmesélni! Emlékszel a kvartettre, amiről beszéltem neked? Akiknek Tokióban van állandó műsoruk? Úgy döntöttem, megpróbálom.

– Komolyan? – A szívem bukfencezik a gondolattól, hogy ennyire közel lehetne hozzám. A Kimphoi reptérről Tokióba csak kétórás az út. Jóval rövidebb, mint a tizenhat órás repülés New Yorkból az Incshonra.

Pár hete említette ezt a lehetőséget, miszerint az iskolája meghallgatást tart csellistáknak egy vonósnégyesbe, ami majd Ázsiában turnézik. Ha bekerül, hat hónapig lehet Japánban.

– Még azért várjuk ki – mondja idegesen, és megrántja a sapkájának peremét. – A csellisták többsége, aki elmegy a meghallgatásra, idősebb nálam, talán jobban meg is érdemlik…

– Ezt hagyd abba!

Felnéz, én pedig az övébe fúrom a tekintetem.

– Nagyon keményen dolgozol, és tehetséges vagy. Pont annyira megérdemled ezt a lehetőséget, mint bárki más. Büszke vagyok rád.

– Igen, oké. – Elpirul, majd bólint. – Igazad van. Kösz, Szori!

– Muszáj ünnepelnünk – jelentem ki határozottan. – Meghívlak egy italra.

Megnyomom a gombot az asztal szélén, és csengő hang szólal meg a fejünk felett. Pillanatokon belül megjelenik egy pincér.

– Két cidert, legyen szíves! – adom le a rendelést.

Amikor kihozzák a jéghideg Chilsung cidereket, kibontjuk őket, és koccintunk.

– Gonbe! – kiáltjuk együtt.

A cider édes és szénsavas, pezsgő érzést hagy maga után a számban és a torkomban.

– Veled mi a helyzet? – kérdezi Jenny. – Mindent tudni akarok arról, mi zajlik éppen feléd. Anyukád eldöntötte már végre, debütáltat-e lányegyüttest?

Az anyám nem más, mint Szo Minhi, a Joah Entertainment vezérigazgatója, a lemezkiadóé, ahová az XOXO igazolt le, és ő az egyik Korea „Az Évtized Legbefolyásosabb Női” közül. A szorító érzés a mellkasomban, ami néhány hónapja kezdődött, és az elmúlt pár hétben csak még rosszabb lett, visszatér, ahogy eszembe jut az anyám.

– Szori? – ráncolja a homlokát Jenny. – Minden rendben?

– Már nem akarok debütálni. – Most először mondom ki ezt a mondatot hangosan. – Már jó ideje ezt érzem.

Jenny összehúzza a szemöldökét, de nem szakít félbe.

– Reméltem, hogy elmúlik, hogy csak abba fáradtam bele, hogy olyan hosszú ideig voltam gyakornok… – Érettségi óta dolgoztam azért, hogy idol legyek, még annál is régebb óta. Amikor gimibe jártam, három órával hamarabb keltem iskola előtt csak azért, hogy gyakoroljam a táncot. Felsőben órákat töltöttem azzal, hogy koreográfiákat tanulmányoztam. Mindig is ez volt a célom, az álmom. – De minél közelebb jutottam ahhoz, hogy valóra váljon, annál jobban rettegek a gondolatától, hogy az életemet teljes mértékben mások szeszélyei szerint éljem, és hogy minden lépésem felett ítélkezzenek. – Az elmém hátsó részében gimis emlékek kavarodnak fel: sutyorgások, amik a folyosón követnek, a kamera kattanása, ahogy az osztálytársaim lefotóznak. – Ha eléggé szeretnék előadó lenni, ha a zene a szenvedélyem lenne, akkor megérné, de ez nincs így.

Miféle gyakornoknak nem szenvedélye a zene? De épp ezért nem hiszem, hogy ez nekem való. Szeretek táncolni, de már nem tudom, ez elég-e.

Jenny arcát figyelem, ami kifejezéstelen maradt egész idő alatt. Mire gondolhat? Neki mindig is szenvedély volt a zene; eleve az hozta össze őt Cseuval, az hozott össze minket, amikor mindketten a művészeti iskolába jártunk. Szerinte hibát követek el?

– Ez jogos – szólal meg. – Ha valaki, te aztán tudod, milyen a nyilvánosság előtt felnőni. Értem, miért szeretnél kimaradni belőle.

Forróságot érzek a szemem környékén, de nem hagyom, hogy másodjára is sírjak ma este.

– Nincs azzal semmi gond, ha meggondoltad magad – folytatja kedvesen Jenny. – Sosem túl késő valami újat kipróbálni. Találsz majd valamit, amit sokkal nagyobb szenvedéllyel tudsz űzni.

Bárcsak anyám is így gondolná. Bőven lesz oka csalódottnak lenni – ezek legtöbbjét nem osztanám meg Jennyvel –, amiért meggondoltam magam. De emiatt majd azután aggódom, hogy visszatértem Koreába.

– Köszi, Jenny. Szükségem volt rá, hogy ezt halljam. – Kézbe veszem az étlapot, és cselesen legyezni kezdem vele az arcom. – Nem találkoztunk több mint hat hónapja, és komolyan motivációs beszédet tartunk egymásnak?

Felnevet.

– Mire valók a barátok? De tényleg, Szori, ne várjunk legközelebb hat hónapot azzal, hogy őszintén beszélgessünk.

Megfordítom az étlapot.

– Igazad van, és éhezem. Rendelünk valami kaját?

– Már azt hittem, sosem kérdezed meg – vigyorog.

Elrepül egy óra, majd kettő, ő az óráiról és a családjáról mesél, én a szöuli barátainkról, valamint a legutóbbi szingapúri modell melómról, és közben pusztítjuk a kedvenc ételeinket, amiket az iskolában ettünk folyton. Ttokpokkit, édes és fűszeres rizsgombócokat olvadt mozzarellával leöntve. Fokhagymás rántott csirkét olajban sült, édes, ragacsos szójás-fokhagymás szósszal. Vaskos, ízesített zöldségekkel töltött, szeletelt gimbaptekercset.

Az étteremben a tömeg egyre jobban elragadtatja magát, ahogy telik az este. A helyiség közepén pár üzletember ivós játékot játszik, a feles poharaikat söröskorsókba mártogatják.

– Mennünk kéne! – kiabálom túl a hangos éljenzésüket.

– Előbb hadd menjek ki a mosdóba! – Jenny felpattan, és ellavíroz az asztalok között. Amint eltűnik a lépcsőn, odahívom a pincért, hogy kifizessem a számlát. Jenny bosszankodik majd, amikor visszajön, de minek legyen pénze az embernek, ha nem azért, hogy elkényeztesse azokat, akiket szeret?

Egy pillanatra a hangzavar szintje csökken, ahogy az aktuális videóklip véget ér. Ekkor kisebb éljenzés tör ki, ahogy megjelenik a Joah Entertainment logója mind a három képernyőn.

– Próbáltál jegyet szerezni a ma esti koncertjükre? – kérdezi a szomszédos asztalnál egy lány a barátnőjétől.

– Igen, de annyira népszerűek lettek, hogy lehetetlen volt. – Koreaiul beszélnek, a hangjukkal egy időben felcsendülnek az XOXO legújabb dalának első sorai.

A szám rappel kezdődik, amit az XOXO két rappere, Szon és Jongmin ad elő, a hangjuk kiegészíti egymásét. Aztán következik az előkórus, amit Cseu énekel egyedül, bársonyosan és erőteljesen.

Mellettem a lány álmodozva felsóhajt.

– Pe Cseu annyira helyes ebben a comebackben!

Elmosolyodom, azon tűnődve, mit gondolna Jenny erről a két lányról, akik a pasija után olvadoznak. Bár mostanra valószínűleg megszokta.

A videóklip helyszínt vált a refrénre, és a tekintetem a képernyőkre szegeződik. Ennek a comebacknek a koncepciója egy rémálomszerű csodavilág, amelyben minden tag egy-egy kísértést képvisel.

– Nekem I Csihjuk jön be – mondja a másik lány, Nathanielre, az XOXO másik énekesére célozva, a koreai nevén hívva. – Ahogy mozog a teste, az konkrétan büntetendő.

Csak félig figyelek oda rájuk, mert képtelen vagyok elszakítani a tekintetem a videóról. Nathaniel van a formáció elején, mivel ő mindig része a bonyolultabb koreográfiáknak. Miközben őt nézem, egy sor emlék hasít belém, általános iskolából, ahogy az iskolaudvaron kergetett egy békával a kezében, aztán későbbről, gimiből, amikor néztem, ahogy focizik a pályán, a tekintete megtalált, miután belőtte a gólt, majd még későbbről, ahogy a keze végigsimít a derekamon, a másik hátul a hajamba túr, miközben az ajka a nyakam ívéhez ér.

Jenny becsusszan az ülésre.

– Bocs, hogy ilyen sokáig tartott – mondja. – Cseu hívott.

– Igen? – Megint felveszem az étlapot, ami már jócskán az eredeti rendeltetésén túl teljesít, mivel már harmadjára legyezgetem magam vele ma este. Ránézek a telefonom órájára. Biztosan véget ért az XOXO koncertje.

Jenny a sapkáját piszkálja.

– Mi a baj? – húzom fel a szemöldököm.

Egy levegővel válaszol.

– Az ütemterv szerint a tagoknak vissza kellett volna menniük a hotelbe a koncert után, de az utolsó pillanatban úgy döntöttek, hogy elmennek egy étterembe. A hely itt van az utcában. Cseu meghívott. Téged is meghívott! – teszi hozzá gyorsan. – Mondtam neki, hogy együtt vagyunk.

A szívem meglódul; ilyesmit olyan régóta nem éreztem, hogy nem is nagyon tudom hová tenni. Idegesség lenne?

– Az összes tag ott van – mondom, nem kérdésként, hanem inkább, hogy állításom megerősítést nyerjen. Szon, a legidősebb, a vezető rapper és a csapat vezetője; Jongmin, a legfiatalabb és a főrapper; Cseu, a főénekes…

– Mindegyikük – bólint Jenny.

Vagy esetleg… izgalom?

– Tudod, mit? – kérdezi Jenny. – Ez a mi esténk. Megírom Cseunak, hogy nem tudunk menni.

A keze felé nyúlok, és az övére teszem az enyémet, közben a szívem megtelik melegséggel. Látni szeretné Cseut, mégis rám gondol. Érte bármit megteszek, még Nathaniellel is szembenézek – a vezető énekessel, az XOXO főtáncosával és az exbarátommal.

Kettő

Az utcán valahogy most még nagyobb a forgalom, mint két órával ezelőtt, pedig már majdnem tizenegy óra van. Jennyvel egymásba karolva lavírozunk a toporgó tömegben. A cím, amit Cseu adott, egy közeli étteremé. Az üveg mögé kirakott étlapon úgy látom, főleg hansikot, hagyományos koreai ételeket szolgálnak fel.

Két háztömbbel lentebb nagy tömeg gyűlt össze egy másik étterem előtt, bár nem úgy tűnik, mintha bejutni szeretnének. Aztán meglátom az út szélén parkoló kisbuszt. Az XOXO stábja és a háttértáncosaik ehetnek ott, hogy elvonják a figyelmet a tagok valódi tartózkodási helyéről.

Már több rajongó néz felénk; Jennyn átsiklik a tekintetük, rajtam megáll. Szorosabbra húzom magam körül a kabátomat.

– Cseu azt mondta, az étteremnek van egy oldalbejárata – szólal meg Jenny. Megkerüljük az éttermet egy szűk sikátor felé, ahol egyetlen szeméttároló áll. A falon végighúzódik egy enyhén nyugtalanító csík, ami lehet régi festék, vagy akár vér is.

– A New York-i sikátorokhoz képest ez nem olyan vészes – mondja Jenny.

– Hát, legalább egy „nem olyan vészes” sikátorban gyilkolnak majd meg minket. – Magam elé tartom a táskámat, csattal előre.

– Remélem, ez az ajtó az. – Az ajtó nem mozdul, amikor Jenny a kilinccsel próbálkozik. Hátralép, és a füléhez emeli a telefonját. – Idekint vagyok – szól bele.

Bentről sietős lépteket hallunk, és kivágódik az ajtó.

– Jenny! – üdvözli Cseu elfúló hangon. A haja hosszabb erre a comebackre, zabolázatlanul a szemébe hullik. Lassan leereszti a telefonját a fülétől, miközben le sem veszi a szemét Jennyről.

Azt várom, mikor rohan oda hozzá, de Jenny mozdulatlan marad. Az arcára pillantok, és ekkor látom meg, hogy… elpirult. Szégyenlősködik? De idegesítő. Meglököm hátulról, amitől Cseu karjaiba botladozik.

Miközben turbékolnak, végignézek a sikátoron, hogy biztosan nem követtek-e minket, majd belépek az ajtón, és becsukom magam mögött.

Egy szervizfolyosón vagyunk, jobb oldalon dobozok állnak egymásra halmozva. Balra egy betonlépcső vezet felfelé. A tetején észreveszem Csiszokot. Odabiccent nekem, mielőtt elfordulna, a párocska privátszférája iránti tiszteletből. Mi lett belőlem, hogy az XOXO menedzserével tudok leginkább azonosulni?

– Min Szori, ezer éve. – Cseu kitárja a karját, én pedig átölelem. Nem olyan régen még egyforma magasak voltunk, most meg már a fejét röviden az enyémre tudja tenni, mielőtt elengedne.

– A ma este az enyém volt Jennyvel – mondom, miközben hátrébb lépek. – Sosem bocsátok meg neked. – Ez csak félig vicc.

Felveszi velem a lépést.

– Életem végéig az adósod leszek. – Aztán megvillantja azt a kisfiús vigyort, amitől világszerte repdes a rajongók szíve. – Éhesek vagytok? Menjünk be. – Felfelé terel minket a lépcsőn, ahol Csiszok meghajol előttem és Jenny előtt.

– Nézd, mit kaptam Szoritól! – mondja Jenny, és megmutatja a bevásárlótáska tartalmát Cseunak.

– Meglep, hogy nem plüssállatot adott neked – nevet Cseu.

– Tudtam, hogy New Yorkban vagy – szólal meg Csiszok mellettem –, de nem gondoltam, hogy találkozunk.

Bár az XOXO tagjai és én ugyanahhoz a céghez szerződtünk, semmi sem indokolja, hogy a beosztásunk fedje egymásét. Teljesen külön életet élünk. Egy pillanatra elgondolkodom, beszámoljak-e anyámnak erről a találkozóról, de hamar elvetem az ötletet – igaz, hogy Csiszok a Joah alkalmazottja, a hűsége viszont az XOXO tagjaihoz köti.

Egy oldalajtón keresztül egy hosszú folyosóra érünk, ahonnan privát termek sora nyílik. Ahogy közeledünk a végén a legnagyobbhoz, izzadni kezd a tenyerem. Mélyen a kabátzsebembe dugom a kezem.

A turné és a szingapúri tartózkodásom miatt ez volt a leghosszabb idő, amíg nem láttam Nathanielt azóta, hogy végeztünk az akadémián. A szakítást követő hónapok… bonyolultak voltak. Titokban kezdtünk randizgatni, amikor még mindketten tizenhat évesek voltunk, mielőtt még Nathaniel debütált volna. De nem sokkal később kiszivárgott rólunk egy fotó, ami botrányhoz vezetett, és a fiúk karrierje majdnem tönkrement. A vezetőség – beleértve anyámat is – nyomására úgy döntöttünk, szakítunk.

Egyértelműen ez volt a helyes döntés. Az XOXO a világ legnagyobb idolcsapatává vált, és még ha nem is vagyok éppenséggel a szintjükön, van jövőm az iparban, ha én is úgy akarom. Mindez nem lenne így, ha együtt maradunk Nathaniellel.

Ahogy közelebb érünk a szoba ajtajához, veszek egy mély levegőt. Bár a szakítást követő első hónapok nehezek voltak, sikerült barátokként leérettségiznünk. Elvégre már azelőtt barátok voltunk, hogy járni kezdtünk.

Semmi okom idegesnek lenni. Az idegesség azt feltételezné, hogy még mindig érzek iránta valamit, márpedig az lehetetlen. Mert ha még mindig szerelmes vagyok Nathaniel Leebe az XOXO-ból, akkor valószínűleg életem legrosszabb döntése volt szakítani vele.

Cseu eltolja az ajtót. Egy szobát látok, benne faasztal, és egy faszenes grillsütő. Körülötte kárpitozott székek az egyik oldalon, és egy szeparé a másikon.

– Min Szori? – Egy mély hang vonja magára a figyelmemet a szeparé sarkából, ahol Szon, az XOXO vezetője kényelmesen a falnak dől. – Ez aztán váratlan meglepetés.

Bő inget visel, hosszú, hátrafogott haja szabadon hagyja lefegyverző arcát. Jenny szerint Szon úgy néz ki, mint egy szupergonosz egy videójátékból, de én mindig is úgy gondoltam, hogy inkább olyan, mint akinek hercegnek kellett volna születnie a Csoszon-dinasztia idején.

– Szon-oppa – üdvözlöm. Bár Cseuval és Nathaniellel együtt gyakornokoskodtam a Joah-nál, Szont ismerem legrégebb óta. A TK Group elnökének az unokája, ezért épp elég bankettre rángattak el mindkettőnket. – Épp Jennyvel vacsoráztam, amikor Cseu telefonált.

– Értem. – Ez után a Szonnal folytatott rövid interakció után nyugodtabbnak érzem magam. Az összes tagot ismerem felső óta. Igen, most már idősebbek vagyunk, de nincs okom máshogy kezelni őket.

Szon tekintete valaki másra csúszik mögöttem, és a tarkóm égni kezd, mintha elektromosság csípné a bőrömet.

– Szori. – Ez az ő hangja. – Miért kell átszelni a világot, hogy találkozhassam veled?

Uralkodom a vonásaimon, mielőtt megfordulok.

Amikor Nathaniel sötét tekintetébe nézek, összeugrik a gyomrom.

Tudom, hogy mindjárt éjfél, és túl van két koncerten itt New Yorkban, de trehányul néz ki, mintha épp most mászott volna ki az ágyból. A haját sötétkékre festették erre a promóciós ciklusra, pár tincs a homlokára tapad.

– Bármikor láthatsz – mondom, és a fülem mögé tűröm a hajam. Ezt idegességemben szoktam csinálni, de muszáj kezdenem valamit a kezemmel. – Ugyanabban a városban élünk.

A tekintetét a fülemre szegezi – követte a mozdulatomat –, mielőtt az arcomra nézne, és furcsa kifejezés suhan át a vonásain.

És egy pillanat alatt el is tűnik, ahogy Jennyre fordítja a figyelmét, aki épp Szont üdvözli.

– Hahó, Jenny Go! – Az egész magatartása megváltozik, a híres gödröcskéi is elmélyülnek. – Hát nem szégyelled magad? Ránk rontasz vacsora közben.

– New York összes konyhája közül pont egy koreai étteremben köttök ki. – Jenny utánozza az évődő hangsúlyt. – Nem pár nap múlva repültök vissza Szöulba?

– Mit is mondhatnék… – Nathaniel védekezőn feltartja a kezét. – A koreaiak mindig találnak koreai éttermet, mindegy, melyik országban vannak.

– Bejön a hajad.

– Kifinomult gengszter volt a koncepció. Szerinted is önellentmondás?

– Nem, ha te vagy Von Bin – mondja az Adzsossira, a kedvenc filmjére utalva.

– Az ő karaktere nem gengszter volt, Jenny – ellenkezik Nathaniel elnyújtva a szavait. – Kiugrott különleges ügynök volt.

– Az ugyanaz – vonja meg a vállát Jenny.

– Dehogyis ugyanaz!

Ide-oda kapkodom köztük a fejem, miközben géppuskatűz sebességgel beszélnek angolul, és a mellkasom minden másodperccel egyre jobban szorít.

Cseu közéjük furakszik, és elkapja Jenny kezét.

– Inkább ne emlékeztessük Jennyt azokra a sztárokra, akikbe bele van zúgva.

Jenny becsusszan a bokszba Cseu mellé, Nathaniel pedig könnyedén behuppan a másik oldalára.

– Téged is beleértve? – csipkelődik Nathaniel.

– Hol van Cshö Jongmin? – Visszaterelem a beszélgetést koreaira. Jenny azt mondta, az összes tag itt lesz, az XOXO mangnéjének mégsem látom nyomát.

– Házit kell írnia, úgyhogy visszament a hotelbe – válaszolja Cseu. Már el is felejtettem, hogy az XOXO legfiatalabb tagja még mindig középiskolás.

– Hamarosan te is ezt csinálod majd – szólal meg Szon, és felemeli az előtte lévő söröspoharat. Meglep, hogy inni látom, mivel az Egyesült Államokban vagyunk, de aztán eszembe jut, hogy nemrég töltötte be a huszonegyet. Aztán leesik, kihez beszélt.

– Iskolába jársz? – fordulok Nathaniel felé.

– Úgy kérded, mintha meg lennél lepődve.

Mindig is azt hittem, ha az XOXO tagjai közül bárki is továbbtanul, az Cseu lesz, akinek középiskolában a legjobb jegyei voltak.

– Nem számítottam rá – mondom.

Nathaniel – aki épp a vizespoharáért nyúl – keze megáll a levegőben. Rájövök, túl későn, hogyan hangozhatott, amit mondtam; annyira keveset nézek ki belőle, hogy teljesen ledöbbent, hogy egyetemre jár.

– Sose szerettél tanulni – teszem hozzá finoman.

Folytatja a mozdulatot, és felemeli a poharát.

– Az emberek változnak. – A szájához emeli, és hosszan kortyol a vízből.

Felidegesítettem. Tudom, mondania sem kell, a vállai enyhén előreestek. Meg akarom kérdezni tőle, mit tanul, de úgy érzem, elveszítettem rá a jogot. Az evőpálcikáimmal felkapok egy feketebabszemet, és a számba dobom.

– Szóval a divathétre jöttél? – kérdezi Csiszok, egyértelműen azért, hogy oldja a feszültséget Nathaniel és köztem. – Felfedezted a várost? Először jársz itt, igaz?

Erre Cseu felemeli a fejét, és rám néz az asztal túlvégéről. Csiszok az után a nyár után lett a fiúk menedzsere, amit New Yorkban töltöttem Cseuval és Nathaniellel.

– Lefoglaltak a bemutatók. Semmi másra nem maradt időm – válaszolok az első két kérdésére.

– Szori nem impulzív – szólal meg Nathaniel. – Ellentétben Jennyvel.

Az arcom, ami már eddig is égett az előzőektől, még jobban lángol. Ez mégis mit akar jelenteni?

– Miért lennék impulzív? – húzza össze a szemöldökét Jenny.

– Koreába költöztél, hogy Cseu után futkározhass.

– Váó – mondja Jenny szárazon. – Bele se kezdek megszámolni, hány ponton nem igaz ez az állítás.

Egy kopogás az ajtón félbeszakítja őket. Egy nő lép be a helyiségbe, akit még sosem láttam.

Csiszok menedzserüzemmódba kapcsol; feláll a helyéről, hogy elállja a nő útját.

– Segíthetek?

A nő úgy fordul, hogy elnézhessen mellette.

– Korábban a VIP-bokszban voltam. A nevem Cson Szodzsin. Cson ügyvezető lánya vagyok a Hankook Electrictől. – Ennél többet nem is kell magáról mondania. A Hankook Electric a Joah Entertainment egyik legnagyobb részvényese.

Csiszok eltöpreng – és az alatt a rövid másodperc alatt mintha fél tucat gondolatot látnék átsuhanni az agyán –, majd meghajol. Szonnal összenézünk, mindketten érzékeljük a megmásíthatatlan igazságot: az XOXO nem teheti meg, hogy megsértse Cson ügyvezető lányát.

Szon feláll, és meghajol előtte.

– Kérlek, csatlakozz hozzánk!

A többi XOXO-tag veszi a lapot a vezetőjüktől, és szintén felállnak meghajolni. Jenny összehúzza a szemöldökét, valószínűleg nem érti, miért ugráljuk körbe ezt a bunkó nőt, aki félbeszakította a vacsoránkat. De a mi szakmánkban folyton megesik az ilyesmi. A hatalmasok kedvére kell tennünk, akiknek a befolyása előnyös lehet a cég számára, vagy ha megsértődnek, katasztrófát okozhat.

Szodzsin int egy felszolgálónak, hogy tegyen egy széket Nathaniel mellé, majd elfogad egy üveg szodzsut és két feles poharat egy másiktól, vagyis úgy tűnik, már előre kikérte az alkoholt.

– Nehéz téged elcsípni. Küldtem ajándékokat a cégeteknek, drága ajándékokat, és sosem hordtad őket, az üzeneteimre sem válaszoltál. – Nyilvánvaló, hogy nem annyira az XOXO rajongója, inkább Nathaniel iránt érdeklődik, tolakodón. – Nem érdemlek egy kis hálát?

– Kösz – vágja rá Nathaniel faarccal. Mellettem Csiszok felnyikkan a hangsúlyától, ami nem volt éppen barátságos. Ráadásul Nathaniel meg sem kapta azokat az ajándékokat. Ütközik a cég policyjével, hogy leveleken kívül bármi mást kapjon a rajongóktól.

Szodzsin összeszorítja a száját. Akármit is képzelt arról, hogyan zajlik majd ez a jelenet, valószínűleg más történik így, hogy Nathaniel hűvösen visszaveri a nyomulását.

– Csihjuk-ssi – búgja Szodzsin, miközben az üveget és a poharakat Nathaniel felé csúsztatja. – Igyunk egyet!

– Nathaniel nem elég idős ehhez – ellenkezik Csiszok.

– Jaj már! – Szodzsin csettint a nyelvével. – Koreában elég idős.

Ekkor hangos, gúnyos horkantást hallunk. Mindenki megdermed, és hirtelen az összes tekintet Jennyre vándorol.

– Hogy merészelsz…? – lendül támadásba Szodzsin, de aztán elhallgat.

Azonnal meglátom, mit vett észre Szodzsin. Jenny elég közel ül Cseuhoz, hogy összeérjen a válluk. Jenny gyorsan arrébb húzódik, de már túl késő. Szodzsin féloldalas mosolyra húzza a száját.

– A Manhattani Zeneiskolába jársz? – kérdezi. Ezt könnyű kikövetkeztetni, az iskola neve Jenny kapucnis pulcsijának elejére van hímezve.

– Igen – válaszolja Jenny halkan, bizonytalanul. Annyira nem úgy viselkedik, mint ahogyan szokott, hogy megugrik a pulzusom.

– Milyen hangszeren játszol? – faggatózik Szodzsin. – Mintha láttalak volna már. Hogy hívnak?

Jenny lentebb igazítja a baseballsapkáját, behúzza a vállát. Cseu keze ökölbe szorul az asztalon, összehúzza a szemét, és tudom, hogy olyasmit fog mondani, amit nem kéne.

– Miért jöttél New Yorkba? – próbálja Nathaniel visszaterelni Szodzsin figyelmét magára, de a csaj célkeresztbe vette Jennyt, látványosan élvezi, milyen kényelmetlen helyzetbe hozta.

– Tudod – sziszegi –, az olyan lányoknak, mint te, nem kéne szemtelenkedniük, tenniük itt magukat. Ez botrányos viselkedés.

Valami elpattan bennem, mintha egy petárda robbanna. Cson Szodzsin, akarsz botrányos viselkedést látni?

Kihúzom magam, leveszem a kabátomat, amit direkt nem tettem eddig, hogy ne legyek túl feltűnő. De változott a helyzet. Szodzsin tekintete rám szegeződik, pontosabban a bodymra, ami szépen simul a vállamra és a mellkasomra. Lassan átcsúsztatom a kezem Nathaniel székének háttámláján, és az ujjam hegyével hozzáérek a hátához. Amikor megfordul, a szeme elkerekedik.

– Egész este elhanyagoltál. – Lebiggyesztem az ajkam, a szavaimat szinte lehelem. Bár sosem tanultam komolyan színészkedni, gyakornokként vettem színi órákat. Leeresztem a szempilláimat, mielőtt felnéznék, a szemébe. – Mintha itt sem lennék.

Nathaniel gyorsan összeszedi magát a szerepéhez, érti a jelemet. Sötét szemét nem szakítja el az enyémtől, miközben beszél.

– Sosem tudnám elfelejteni, hogy itt vagy.

A szívem megrebben, és majdnem elveszítem a fókuszt. Nagyon jó ebben.

Igyekszem összpontosítani, közben remélem, jól mértem fel Szodzsint, és a bizonytalansága, valamint a féltékenysége belobban majd attól, hogy én milyen kellemetlen helyzetbe hozom őt.

– Hiányoztál – suttogom, és Nathaniel keze felé nyúlok az asztalon. Ő gondolkodás nélkül felfordítja a sajátját. Amikor beleteszem a kezem, az ujjait összezárja körülötte, és a gyomromban érzem a bőrének melegét.

Örülök, hogy ő az. Itt, velem. Nincs senki más, akiben annyira megbíznék, hogy egy ilyet bevállaljak, senki, akivel elég nagy biztonságban érzem magam ahhoz, hogy ilyesmit megpróbáljak. Mindegy, mik vagyunk egymásnak, még mindig nagyszerű csapatot alkotunk.

– Te is hiányoztál nekem – mondja Nathaniel, de már nem rám néz.

Szodzsin hirtelen felpattan, és közben feldönti a szodzsus üveget. Nathaniel elengedi a kezem, hogy elkapja az üveget, mielőtt kifolyna a padlóra.

– Kiment a fejemből, hogy fontos üzleti találkozóm van holnap reggel. – Szodzsin nem néz senkire. – Egyedül is kitalálok. – Mielőtt bármelyikünk is felállhatna meghajolni, már ki is lép az ajtón.

Abban a pillanatban elhúzom a karom, ahogy eltűnik, és megkönnyebbülve hanyatlok hátra.

– Most komolyan úgy megfélemlítetted, hogy elhúzott? – kérdezi Jenny csodálattal. – Githek igazán büszke lenne rád.

Nevetek. Az osztálytársunk a Szöuli Művészeti Akadémiáról, Hong Githek valóban támogatná a kicsinyeskedő oldalamat.

– Ez király volt, Min Szori – bólint Cseu, és Szon is feltartja a hüvelykujját a sarokban.

Összerezzenek a súrlódó hangtól, ahogy Nathaniel hátratolja a székét.

– Azt hiszem, abból a szodzsuból rám is jutott – mondja.

Úgy tűnik, senki sem veszi észre, hogy kimegy, Szon és Cseu azon gondolkodnak, hogyan találta meg őket Cson Szodzsin az étteremben, Csiszok pedig sűrű elnézéseket kér Jennytől.

Miután Nathaniel visszatér, az este úgy folytatódik, mintha sosem zavartak volna meg minket. Végül az oldalajtón keresztül jutunk ki a sikátorba, párokban; Szon és Csiszok megy Jenny és én előttem, majd Cseu és Nathaniel sereghajtókként. Mindegyikünk méretes kabátban, kalapban és maszkban, ami komikus lenne, ha nem esne a hó.

Búcsúzóul megölelem Jennyt – fogalmam sincs, mikor látom újra –, amikor meghallom, ahogy Nathaniel a nevemet kiáltja az utcáról.

– Szori!

Leintett egy taxit, és nyitva tartja az ajtaját. Odasietek. A járda jeges, úgyhogy megfogom a kinyújtott kezét. Futólag úgy érzem, mintha az ujjai könnyeden megszorítanák az enyémet, a hangja pedig a fülemhez közel hallatszik – „majd írj Jennynek, ha megérkeztél a hotelbe” –, mielőtt becsukódik az ajtó, és meghallom a hangos puffanást, ahogy ráüt a taxi tetejére. Ahogy a kocsi kihajt az útra, megfordulok az ülésen, és figyelem a párás ablakon keresztül, amíg elnyelik a fények.

Három

Köszi, hogy szóltál, hogy rendben hazaértél! Jenny üzenetét azután olvasom, hogy kilépek a zuhany alól és bebugyolálom magam a puha fehér köntösömbe.

Az ágyra vetem magam, és lerúgom a papucsomat, mielőtt válaszolok. Oda-vissza írogatunk egymásnak párszor, majd egyszer csak már nem válaszol, és tudom, hogy elaludt.

Várom, hogy a testem és az elmém ellazuljon, de ahogy az utóbbi pár éjszaka, most is menthetetlenül éber vagyok. Bár már jóval elmúlt éjfél New Yorkban, a szervezetem, úgy látszik, még mindig azt hiszi, hogy Szöulban van, késő délután.

Ismét kézbe veszem a telefonomat. A Jennytől érkezett üzenetek alatt ott virít az, amit Pak titkár küldött a holnapi repülőútról, az alatt pedig egy az apám titkárától, Itől arról, hogy beütemezett egy időpontot, amikor majd az apai nagymamámat látogatom meg két hét múlva az otthonában. Készítek egy képernyőfotót a szövegről, és legörgetek az utolsó üzenetváltásig anyámmal – több mint egy hónapja volt –, és berakom az üzenetsávba. Folyton együtt nevetgéltünk a család apai ágának különcségein – a nagynéném mellett Cson Szodzsin valódi angyalnak tűnik. Miközben az ujjam a „küldés” gomb felett lebeg, elbizonytalanodom.

Mostanában anya kapcsolata apám rokonaival egyre… feszültebb. Talán egy ilyen üzenet csak eszébe juttatná, hogy tulajdonképpen kirekesztették az életükből. Függetlenül attól, hogy apám az oka annak, hogy a szüleim szétmentek, az ő családja mindig is anyámat fogja hibáztatni.

Törlöm a képernyőfotót, és inkább I titkárnak írom meg, hogy ott leszek a kijelölt időpontban.

Áthajítom a telefonomat a baldachinos ágy másik oldalára, és a párnába nyomom az arcom. Talán ha elég sokáig maradok így, rávehetem az agyam, hogy azt higgye, elaludtam. De mintha épp az ellenkezője történne. A sötétben csak a rám törő emlékek villannak be a legutóbb New Yorkban töltött időmről. Akkor nem tél volt, hanem nyár. Láttam, ahogy Nathaniel rohan felém ragyogó, győzedelmes mosollyal, karjában egy plüsstehénnel. Nevettem Cseuval egy pizzázó szeparéjában, ő és Nathaniel az egyik oldalon, én és a plüsstehén a másikon. És lehet, hogy ettől az utolsó emléktől, de hirtelen kipattanok az ágyból, felkapom a melegítő cuccom, és a dzsekim zsebébe préselem a mobilomat és a pénztárcámat.

Fél órával később egy taxi kirak Joe Pizzériája előtt Flushingben, Queensben.

A zizegő neonfeliratot nézem a csöndes utcán. A zúzmarás ablak túloldalán egy középkorú férfi összevont szemöldökkel rejtvényt fejt. Talán ő Joe?

Belépek a pizzázóba, amitől megszólal az ajtó felett lévő csengő. Ahogy közelebb lépek a pulthoz, a szívem meglódul, mert tudom, hogy angolul kell rendelnem. Bár folyékonyan beszélek japánul, és tudok egy kicsit franciául és mandarinul, az angol mindig is nehézkesen ment. Előveszek egy ropogós húszdollárost, az egyiket a sokból, amit Pak titkár beváltott nekem Szöulban indulás előtt.

– Egy szeletet, legyen szíves – mondom lassan, hogy biztosan minden hangot helyesen ejtsek. Az l-ek különösen nehezek.

Joe bólint, elveszi a pénzt, és visszaad annyit, amennyit kell.

– Nem idevalósi vagy?

Felnyikkanok. Ilyen feltűnő volt az akcentusom?

– Bocs. – Megvakarja a fejét. – Ez rosszul jött ki. Ismerem a legtöbb környékbeli fiatalt, főleg azokat, akik késő este ugranak be, de téged még nem láttalak.

– Én… – Küszködöm, hogy megtaláljam a szavakat. – Látogató.

– Ó, igen, a városban él a családod? Sok koreai él ezen a környéken. – Egy nagy papírpoharat rak a pultra, aminek az oldalán a Pepsi-logó virít. – A ház ajándéka.

Elveszem a poharat, és elindulok az italadagoló felé. Miután megtöltöttem diétás Pepsivel, a gép körül várakozom, míg Joe megmelegíti a pizzát a sütőben.

A zsír már át is áztatja a papírtányért, mire a szeparéhoz érek vele. Felitatom a tetejéről pár szalvétával, és óvatosan kézbe veszem.

Egy emlék borul erre a pillanatra: Nathaniel és Cseu, ahogy velem szemben ülnek. Kóstold meg, mondja Nathaniel izgatottan. Esküszöm, ha Joe pizzája nem győz meg arról, hogy a New York-i pizza a legjobb, akkor semmi sem.

Beleharapok, ahogy akkor is. Az íze…

Jó, de nem olyan, mint a koreai pizzáé, ami sokkal puhább, ahogy szeretem. Még kukorica sincs rajta. De azért megeszem az egész szeletet.

Odakint egy autó elhalad az úton, hangosan felcsapja a vizet a járdára. Valahol a környéken egy kutya ugat. Vissza kéne mennem a hotelbe. Ha anyám vagy Pak titkár, esetleg I titkár, ha már itt tartunk, úgy dönt, lecsekkolja, hogy vagyok, lenne mit megmagyaráznom. Csak hát…

Az a nyár, amit New Yorkban töltöttem, életem kevés boldog heteinek egyike volt, még úgy is, hogy az ok, amiért jöttem, nem volt éppen felemelő. Most, hogy megint idejöttem, újra azt szerettem volna érezni, mint akkor. Bár egyedül ücsörögni egy hűvös pizzázóban egy téli éjszakán nem pont ugyanazt a melegséget árasztja.

A csengő ismét megszólal, ahogy még egy vendég érkezik a pizzázóba.

– Egy szelet sajtosat kérnék, Joe – szólal meg a fiatal nő. A hangja mély, dallamos. – Jó lesz ebből, ami itt van a pulton.

Megfordulok, hogy meglessem az új vásárlót, de hátat fordít nekem. Bőrdzsekit visel, és stílusos bubifrizurája van.

– Parancsolj, Naddy. – Joe egy egész pizzásdobozt csúsztat át a pulton. – Vidd haza az egészet! Adj belőle a családodnak is!

Miközben a fiatal nő előveszi a pénztárcáját, felállok, hogy kidobjam a szemetemet.

– Szori?

Felnézek, meglátom, hogy engem figyel, és rájövök… Felismerem őt! Ő Nathaniel nővére. Nadine.

– Te vagy az? – kérdezi, és szélesen elmosolyodik. – Te meg mit csinálsz itt?

– Én… – Annyira ledöbbenek, hogy az első gondolat bukik ki belőlem, ami épp eszembe jut. – Csak pizzázni akartam.

– Queensben? – Hitetlenkedve megrázza a fejét. – Úgy értettem, mit keresel itt, az Államokban?

Mennyi volt az esélye, hogy belefutok egy ismerősbe – mindenki közül éppen Nathaniel nővérébe? De végül is valóban a közelben élnek a szülei.

– A New York-i divathétre jöttem – hallom magam, ahogy válaszolok. – Nem a kifutóra! – tisztázom elvörösödve. – A Dazed Korea hívott meg. Az egy magazin.

– Szori, ez elképesztő! – Az egyik kezével megveregeti a vállam. – Büszke vagyok rád.

Érzem, ahogy a forróság elönti az arcom.

– Hol szálltál meg? – kérdezi koreaira váltva.

Megmondom neki a hotel nevét, ahová a magazin foglalt nekem szobát.

– Az Midtownban van, ugye? – húzza össze a szemöldökét. – Taxival jöttél ide?

Bólintok, bár gyanítom, merrefelé tapogatóznak a kérdései.

– Nem mehetsz haza egyedül ilyen későn – szögezi le. – Nálunk alszol, aztán holnap reggel kocsival visszaviszlek a hotelbe.

– Ne fáradj! – ellenkezem.

– Nem, ne is vitatkozz velem! Ezennel kijátszom az onni-kártyát. Lehet, hogy a testvéreim között nem én vagyok a legidősebb nővér, de nálad idősebb vagyok. Gyerünk! – Odainteget Joe-nak, miközben kilép az ajtón, meg sem várva, hogy követem-e.

Amikor kilépek a pizzázóból, rám vigyorog, és tempósan menetelni kezd a járdán. Kilépek, hogy beérjem, közben az államig felhúzom a cipzáramat.

– Épp hazafelé jössz valahonnan? – A leheletem látszik a jeges levegőben.

– Egy bárban voltam – mondja Nadine. A terepbakancsa alatt ropog a hó. – Szerencse, hogy anya nincs otthon, különben kiborulna.

Nadine huszonegy éves, három évvel idősebb, mint Nathaniel vagy én. Már gyerekkoromban is felnőttnek gondoltam. Csupa feketét hordott, és tüzesen vitatkozott az anyjával és a nővéreivel, hogy aztán egy perccel később már velük együtt nevessen, és volt egy barátnője, akit mindig áthívott Mario Kartozni velünk a pincében. Kevés időt töltöttem a családjával, de ő – és a nővérei – mély nyomot hagytak bennem.

Amikor a házhoz érünk, eltűnődöm, vajon Nathaniel nővérei közül hányan vannak itthon. Az otthonuk háromemeletes, van egy pincéjük, és a házuk füstös zöldre van festve. A befejezetlen behajtó tele van kocsikkal, amik végig, körbe a járdán állnak.

Nadine felmegy a rövid lépcsőn a teraszra, előbb kinyitja a biztonsági ajtót, aztán bedugja a kulcsot a bejárati ajtó zárjába. Kinyitja, és int, hogy menjek be. Lábujjhegyen szlalomozok az előszobában a sok-sok cipő között, amik szanaszét hevernek a padlón. Nagy a kísértés, hogy gondos sorokba rendezzem őket. A saját bakancsaimat egymás mellé rakom, a fal mellé.

A következő szobában ég a lámpa, bevilágítja az otthonos helyiséget, ahol egy tévé és egy sarokkanapé található. Egy római számos ingaóra áll a folyosón, és sokkol, amikor meglátom, hogy majdnem hajnali kettőre jár.

– Nem oda – suttogja Nadine, amikor a nappali felé indulnék, miközben egy lábon ugrálva fűzi ki a másik bakancsát. – Aludhatsz Nathaniel szobájában.

Levegőhöz kapok.

– Nem, én…

– Semmi gond. – Csak legyint az aggodalmamra. – Nincs itt. Egy lakosztályban alszik, amit a turnéra foglaltak neki.

Én tudok erről, de akkor is kínos az expasim gyerekkori ágyában aludni. Ám, mint korábban, Nadine most sem nyit vitát, és lényegében fellökdös a lépcsőn, majd be az első balra nyíló szobába.

– Az ágynemű tiszta – mondja, miközben felkapcsolja a villanyt. – Van tartalék fogkefe a fürdőszobában, és törülközők az előszobaszekrényben.

Biztosan elveszettnek tűnök, ahogy ott állok a szoba közepén, mert ellágyulnak a vonásai.

– Jó viszontlátni téged, Szori. Nathaniel mesélt a szakításotokról. Csalódottak voltunk, nyilván, de megértjük, hogy közösen döntöttetek így. – Ásítva visszalép az ajtótól. – Mindenesetre holnap első dolgom lesz visszafuvarozni téged a hotelbe. Nyolc óra megfelel?

– Meg – válaszolom. Úgy elvileg marad időm összecsomagolni a maradék holmimat, hogy időben kiérjek a limuzinhoz. – Köszönöm… – Elgondolkodom. – Onni.

Nadine elmosolyodik.

– Jó éjt, Szori!

Hallom, ahogy távolodik a folyosón, majd az ajtaja kattanását, amint bezárja.

Egyedül vagyok. Nathaniel szobájában.

Az egyik könyvespolcon baseballserlegek és albumok sorakoznak, a másodperceket egy pikachus ébresztőóra számlálja. A könyvei angol nyelvűek. Felveszek egy bekeretezett képet Nathanielről, Cseuról, Szonról és Jongminről; Cseu átkarolja Nathaniel vállát az egyik oldalról, Szon és Jongmin a másik oldalán. Ez pár éve készülhetett, a debütálásuk előtt.

Leteszem a képet, és a folyosón keresztül átmegyek a kicsi fürdőszobába. Miután ma este másodjára is fogat mosok, visszamegyek az ágyhoz, felemelem a takarót, és lefekszem.

De csakúgy, mint a hotelben, úgy tűnik, most is képtelen vagyok elaludni. Ismét felkelek, kissé aggódva, hogy most akkor egész éjszaka nem tudok majd aludni, és kinyitom Nathaniel szekrényét. Konkrétan a holmijai között turkálok, de muszáj…

Az egyik polcon, szemmagasságban ott egy plüssmaci. Két fekete gomb a szeme, van egy csokornyakkendője. Kiveszem a szekrényből, és visszamegyek vele az ágyba. A nyugalom, amit egész éjszaka kerestem, azonnal eltölt. A maci puha feje tökéletesen simul az állam alá. Tisztaságillata van, mint a mosószernek.

Kezd elnyomni az álom, csodálatos köd lepi el az elmém. Mintha álmomban hallanám messziről a bejárati ajtó nyílását, a lépcsők nyikorgását, majd lépteket a folyosón. Felkapcsolódik a lámpa, bevilágítja a szobát. Hunyorognom kell a hirtelen ragyogástól.

– Szori? – Nathaniel levegőhöz kap, ahogy megáll az ajtóban. – Mit csinálsz te az ágyamban?