Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2025 novum publishing gmbh

Rathausgasse 73, A-7311 Neckenmarkt

kiado@novumpublishing.hu

ISBN Könyv: 978-3-99130-852-2

ISBN e-book: 978-3-99130-853-9

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítóképek: U. Éva; Maryia Kryvaltsevich | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

Illusztrációk: P. Gábor

www.novumpublishing.hu

Prológus

1975 nyara. Két fiatal, Éva (15, Miskolc, másodéves gimnazista) és Gábor (21, BME villamosmérnöki kar harmadéves hallgatója) még nem sejtik, mit tartogat számukra a balatoni nyaralás (Siófok). Gábor tolmácsol egy szlovák csoportnak (magyarán börtönőröknek), akik a magyarországi BV meghívására Siófokon üdülnek. Éva a szüleivel érkezik, édesapja határőr ezredes.

A kis BM-üdülőben július 3-án megtartják a zenés ismerkedési estet. Gábor először a szlovák csoport főnökének lányát kéri fel (mert így illett), aztán megakadt a szeme Éván, aki Judit nevű barátnője mellett ült. Nem sokat habozott, és felkérte Évát táncolni, aki nem mondott nemet.

Tánc közben kezdtek ismerkedni. Gábor azt hitte, hogy Éva 18 éves, Éva azt hitte, Gábor 20 éves.

Aztán kiderült a hat év korkülönbség, ettől mindketten meghökkentek. Sokat beszélgettek, kialakult először a kölcsönös vonzalom, majd szerelem.

A fiatalok szerencséjére az üdülőben ott volt a magyar fogadó féltől egy gépkocsivezető, aki sok fotót készített a fiatalokról, így végig dokumentálva lett a nyaralás két hete. Ezt követte az öt évnyi levelezési időszak, ami nem volt zökkenőmentes. A levelek tükrözik, hogy a különböző időszakokban ki milyen lelki állapotban volt. A „Levelek 1975–1980” nem egy szépirodalmi mű, de őszinte érzésekről szól a hetvenes évekből, amikor nem volt mobil és internet.

1. levél, Bp., 1975. július 15, kedd

Gábor (21) Évinek (15)

Drága kicsi Évikém!

Most, hogy hazaértem és egyedül vagyok, megszólalt a csengő. Nem sejtettem, hogy ez ilyen szörnyű lesz. Amíg ott voltam az emberek között, és tolmácsolnom kellett, még valahogy elviselhető volt a hiányod miatti fájdalmam, de most itthon, egyedül kibírhatatlanná vált. Tudtam én, miért mondom neked: otthon minél kevesebbet legyél egyedül a gondolataiddal. Olyan ez, mintha valamivel fejbe csaptak volna, teljesen kába vagyok, nem akarom elhinni, hogy nem vagy mellettem, minden pillanatban várom, legyen végre vége ennek a lidércálomnak, hogy ez csak egy rossz tréfa, és végül bármely pillanatban megjelensz, s kedvesen vállamra hajtod fejed.

Kedvesem. Nagyon fáradt vagyok, igazad volt, ami azt illeti. Annyira fáradt vagyok, még ebédelni se volt kedvem, és gondolataimat nehezen tudom összeszedni, úgyhogy ez a levelem talán különösen fog hatni tartalmával és rövidségével, de hidd el a következő levelem már hosszabb és szívednek örömtelibb lesz. Talán azért is van ez, mert már minél hamarabb el akarom vinni a levelet a postára, hogy akár már holnap megkapd.

Könyörgöm, amilyen gyorsan tudsz, válaszolj, akár egy-két sorban, mert minden egyes nap, amíg nem vagy velem, úgy érzem, kín lesz számomra, és soraid bizonyosan gyógyírként fognak hatni rám.

Szerelmem! Nagyon de nagyon szeretlek, ezt gondolom te is érzed, de most az érzelmeim olyanok, olyan újak, hogy még egyelőre ebben a levelemben nem tudom szavakba és mondatokba önteni.

Nagyon sok gyengédséggel és szeretettel csókol a te Gabid.

Ps.: Csókolom a szüleidet is.

2. levél, Miskolc, 1975. július 17, csütörtök

Drága Gabikám!

Már annyira vártam a leveledet, hogy azt hittem, megőrülök. Nagyon, nagyon féltem, hogy tényleg csak álom volt az egész, szerettél és elfeledtél. És most is annyira szeretném, ha igaz lenne mindaz, ami velünk történt, nem csak álmodnám. A leveled, a léted és mindened annyira felkavart, hogy nem vagyok tisztában magammal. Állandóan beszélgetek veled gondolataimban.

Gabim! Még most sem tudom elhinni, felfogni, hogy mi történt. Meg kell értened. Ilyen állapotban még sosem voltam. Halmozom egymásra a hülyeségeimet, kábult vagyok, nem élek. Nem tudok élni, s ez annyira furcsa még nekem. Látod, most megbénultam az írásban. Most írjam a tucatszövegeket? Azt nem! Hisz’ a mi szerelmünk annyira egyéni és csodálatos, hogy ezek a szavak csak beárnyékolnák. Tudom, összefüggéstelenül írok, de a gondolataim is ilyenek.

Amikor elváltunk, visszamentem, visszamentem, s fél perc múlva beállított a bátyám, Gabi, a sofőrrel. Én olyan mérges

1975, Balaton

lettem, hogy az nem igaz. Kirohantam, és kerestelek. Szerettem volna, ha találkoztok. Később elbúcsúztunk a felszolgálóktól. Marika és Csöpi néni megnyugtattak, vigyázni fognak rád!

Drágám! Nagyon remélem, hogy a csengő ellenére még benned élek. Mert te bennem élsz!

Nem merek visszagondolni a két hétre, nem akarom, hogy emlék legyen. Nem! Az nem múlt el, az nem múlhatott el! Most annyira boldog vagyok, egyik pillanatban pityergek, a másikban nevetek.

Sírni nem akarok, hisz’ könnyeimet csak neked van jogod felszárítani. Még nekem se, csak neked!

Ahogy hazaérkeztünk, nagyon üres volt minden. A barátnőim persze megrohantak, kérdezősködtek. Látták rajtam, teljesen megváltoztam. Senkinek nem meséltem el. Ez a mi titkunk.

A legjobb barátnőmnek megmutattam a képedet. Csak a képedet, s nagyon tetszettél neki.

Gabi! Valamit elrontottam, tudom. Persze lehet, hogy jobb így. 16-án annyira vártam, hogy gyere Miskolcra hozzám! Sajnáltam, hogy nem tudtam önző lenni. Úgy hiányoztál. Hiányzott az a nagy, puha, meleg kezed, a szemed, a hangod. Munkahelyemről elkéredzkedtem, és egész nap itthon kuksoltam és vártalak. Vártalak, vártalak, de hiába. S megértettem. Biztos nagyon fáradt voltál, s a mamádékat is két hete nem láttad. Nagyon szomorú voltam. Ha az utcán végigmentem s valaki rám nézett, olyan vadul, elszántan vágtam vissza, hogy megijedt. Mindenkire haragudtam, de leginkább magamra. Miért engedtelek el? Miért?

Ezért van most az, hogy remegve várom leveledet, érkezésedet.

Mert 2-án ugye eljössz? Gabikám! Gyere el! Ez az egy remény táplál, s a leveleid. Minden leveled orvosság nekem. Meg kell gyógyítanod. Nem szabad elfelejtened! Kérlek! Szeress! Vajon milyen érzésekkel olvasod kusza soraimat? Úgy szeretnék kikukucskálni a levélből és nézni, nézni az arcodat. Remélem, az a pár hosszú nap, ameddig nem tudsz rólam, nem törli ki emlékezetedből a nevemet, arcomat. Ugye sokat gondolsz rám?! Én mindig veled vagyok, érzem magam mellett mindened, s most olyan jó. Olvasom a leveledet, tudom, hogy kívülről fogom tudni, nézem az arcodat, hallom a hangodat, s boldog vagyok. Olyan furcsa, érdekes, új nálam is ez az érzés, ez a tiszta, csodálatos érzés, hogy minden gondolatomat leköti. Nézem a fényképeket, olvasom, mit írtál rá, behunyom a szemem napjában ezerszer, s kinyitom, s várom, hogy nézzél vissza rám, de nem. A csendet bámulom. S mégis újrakezdem. Behunyom, kinyitom, s te sehol sem vagy. Aztán megint előveszem a képedet, s egy kicsit megvigasztalódom.

Ma elmegyek Ágival a strandra, mert egyedül itthon szörnyű.

Remélem, megértesz!

Tudod, mi hiányzik a legjobban? Az a szép, nagy, puha, meleg kezed. Olyan jó lenne megfogni, belekapaszkodni, megsimogatni. Még annyi mindent szeretnék írni, mi szép, mi jó, de az én vágyam le nem írható. És most csókollak, csókollak alázatosan és reszketve: Évid

Írj, Gabim! Rögtön! Kérlek! Betegnek lesz az orvosság! Szeretlek!

Ui.: Nagyon, nagyon köszönöm a képeket. Irtó cuki kisfiú voltál. S isteni nagyfiú vagy.

Csöpi néninek küldök képeslapot.

Ebben a négyzetben van a csókom. Tudod, megígértem. Várom a tiédet, édesem!

3. levél, Siófok, 1975. július 19, szombat

Drága egyetlenem!

Tegnap reggel, amikor a házinéni mondta, levelem van, az izgalomtól majd’ kiugrott a szívem, hátha te írtál, s amikor leveled kézhez vettem, határtalan boldogság fogott el. Sajnos nem tudtam mindjárt elolvasni, mert a sofőrrel reggelizni kellett mennünk, s a megfelelő alkalmat is jóval később találtam meg, amikor egyedül, senkitől sem zavartatva el tudtam olvasni ezt a csodálatos levelet. Évikém! Én nem tudom leírni, kifejezni azt a határtalan boldogságot, amit éreztem leveled olvasásakor, hiszen leveled szenvedélyessége azt bizonyítja, hogy szeretsz engem. A tűz, a forróság úgy árad belőle, hogy szinte elemészt szerelmed bizonyossága, és ez mindennel szemben megvéd.

Csak attól félek, hogy én nem tudok így írni neked, pedig hidd el, úgy szeretlek, ahogy még ember nem szeretett ezen a Földön. El sem tudod képzelni, hogy szenvedek. Mindenütt, ahol járok itt Siófokon, téged idéz minden egyes fa, bokor, utcasarok, azok az emberek, akik akkor is itt voltak, amikor együtt lehettünk, rád emlékeztetnek, s ilyenkor ott látlak magam mellett egy-két pillanatra, aztán a valóság sokkal szomorúbb és sivárabb.

Süthet a nap, az emberek lehetnek akármilyen kedvesek, én mégis elvesztettem azt a jó kedvemet, amellyel te áldottál meg az életem legszebb két hete alatt.

Édes egyetlenem! A második nap telt el nélküled, de nem tudom, hogy fogom kibírni a további tizenegyet. Lehet, hogy megint elalszom, s akkor végre szabad leszek, ugyanis ma reggel 1 órával később mentem reggelizni, mert tegnap volt az ismerkedési est (szörnyű volt, játszanom kellett magamat és szórakoztatni, s amikor a srácok játszották ugyanazokat a számokat, amelyeknél szinte egyek voltunk, s amelyeknél csak veled vagyok hajlandó táncolni, csodálkoztak, miért ülök, mondtam: (csak) és még a szlovák főnököt haza kellett kísérnem, így 1/2 3-kor kerültem ágyba, s olyan csodálatosat álmodtam veled, hogy elaludtam. Aztán reggel leszúrt a százados, ha még egyszer ilyet teszek, hazaküld Pestre. Esküszöm, nem bánnám, csak legfeljebb a szüleim miatt nem teszem, őket biztosan bántaná a dolog. Egyébként már most mindenki (itt elsősorban gondolok a Csöpiékre) az Ottó után siránkoznak. Látod, ezt a levelet is csak most, közvetlenül az ebéd előtt tudom megírni hamarjában, mert máskor lehetetlen. Most az órámra pillantva látom, hogy öt percem van még, remélem, még ma fel tudom adni ezt a levelet.

Most már ebéd után vagyok, idegességemben feldöntöttem a levest. Nem tudom, mi van velem, nagyon, nagyon szeretlek, de ezt rajtunk kívül senki, de senki sem tudja megérteni. A mondat második fele látszólag nem való ide, de írás közben eszembe jutott, hogy amikor otthon rajongva meséltem rólad és rólunk az apámnak, hát ő elég hitetlenkedve hallgatta. Azt mondta, két hét az kevés ahhoz, hogy egy tartós kapcsolat kialakuljon, és én akkor nagyon dühös lettem. Anyám, aki később jött haza, ő megértett, de persze ő se tudta magát beleélni a lelkiállapotomba. Most én is nagyon sajnálom, hogy 16-án nem tudtam feljönni Miskolcra, de tényleg egyrészt úgy volt, ahogy írtad, másrészt a nagyapámat kellett bekísérnem a feleségéhez, anyám különben izgult volna érte, ha egyedül ment volna. Közben még Pesten egy esküvői meghívót kaptam az egyik legjobb barátomtól (még a gimiből ismerem), augusztus 2-án lesz az esküvője, és úgy gondolom, hogy illik odamennem, de 3-án már feltétlenül felmegyek Miskolcra.

Még egy dolog. 17-én, a Balatonra való indulás előtt, reggel fél hét előtt pár perccel felhívott Lajos azzal, lehet, hogy meg fogok lepődni, de készen vannak a diák. Úton Budapesten kifelé bementünk a kocsival a garázsba és ott átadták a filmet. Nyugodt körülmények között, csak másnap reggel tudtam megnézni a filmet, s a lélegzetem elállt, oly csodálatos vagy rajtuk. Kicsim, most többet nem írok, alig várom, hogy karjaimba vegyelek, s akkor soha, de soha nem engedlek el.

Most pedig gondolatban búcsúzóul úgy csókollak, hogy félek, kapj elég levegőt.

Várlak, várom válaszodat. Gabid!

Szeretlek! (Ezt ép ésszel nem éri fel senki.)

4. levél, Miskolc, 1975. július 21, hétfő, 13 óra

Drága, drága Gabikám!

Köszönöm a leveledet, nagyon jólesett, pedig furcsa körülmények között jutottam hozzá. Egész nap a család tagjai rágták a fülemet, hogy expressz levelem van, nézzem meg a postaládában. Én nem hittem el, mivel vasárnap volt, s úgy számítottam, talán keddre kapok választ. Végül du.7-kor lementem megnézni, s úgy megörültem, hogy te írtál.

Gabim! Annyira érdekes, hogy a leveledet csak sírva, közben nevetve, kacagva, heves szívdobbanások között tudom olvasni. Ez a válaszod olyan hatással volt rám, hogy rögtön el kellett mennem sétálni, hogy lecsillapodjak. Nagyon, nagyon örülök, hogy ilyen hamar válaszoltál. Tudod, csak addig vagyok nyugodt, ameddig elolvasom, utána megint ideges leszek. Egész boldog leszek, ha olvasom soraidat, mert tudom, hogy legalább a levélíráskor velem vagy. Ha megyek az utcán, s szerelmespárokat látok, mindig fáj a szívem. Én miért nem lehetek veled? Már olyan sokszor elképzeltem, hogy együtt megyünk Miskolc utcáin, s ha valami érdekeset látok, mindjárt jobb, mert arra gondolok, majd megmutatom neked, ha itt leszel. Gabikám, nagyon, de nagyon várlak. Már számolom a napokat. Mikor lehetünk együtt? Ha eljössz 3-án, meddig maradsz? Pár napot tudsz nekem szentelni? Írd le pontosan, hogy mikor érkezel, mert 100 %, hogy várni foglak az állomáson, ha vonattal jössz. El sem tudod képzelni, milyen rossz nekem itthon egyedül. Pár db. kép, 2 levél, ez van csak belőled, s az, ami volt, a két hét. Most már vissza merek gondolni az elmúlt napokra, de annál rosszabb. Nagyon fáj, hogy nem lehetek ott veled. Drágám! Azért fel a fejjel!

Nagyon szépen kérlek, viselkedj nyugodtan a vendégekkel, ha másként nem megy, játszd meg magad. Tudod, ha téged bántanak vagy leszidnak, gondolj arra, hogy ez nekem is nagyon fáj. Engem is bántanak. Gabikám, merem remélni, hogy a biztató soraimmal nem élsz vissza. Ugye hű maradsz hozzám? Ez a csoport van olyan jó, mint az előző? Biztos itt is ki fog alakulni a közösség.

Szívemből kívánom, hogy érezd jól magadat, de engem ne felejts el. Szeretned kell, Gabim! Szeretned engemet, hisz’ már „darabokra törted a szívem”. Tehát jól sikerültek a diák. Nagyon örülök. De kérlek, próbáld az én szememmel is nézni. Nekem is tetszene? Olyan jó lenne téged látni. Nincs olyan perc, hogy a gondolatom nálad ne járna. Lajos tényleg nagyon rendes srác. Ha találkozol vele, add át köszönetemet. Jutka még nem küldte el a képeket, de ha kész lesz, küldök neked belőle, jó?

Jaj, Gabikám, ha tudnád milyen jó lenne most veled. Odabújni hozzád, rád mosolyogni. Látod, már megint kínzom magamat. Ha a rádióban vagy a magnón hallom azokat a számokat, amelyeket együtt hallgattunk, akkor nagyon boldogtalan vagyok. Itthon nincs semmi érdekes, talán az, hogy a dili bátyám alaposan összetörte a kocsit. Lehet, hogy felveszik Pestre az egyetemre. A szóbelije jól sikerült. Egy picit azért fáj, hogy a papád ilyen szomorú jövőt jósolt nekünk, de tudom, csak rajtunk múlik, hogy ne úgy legyen. Nálunk is ez a helyzet. Apu kételkedik, anyu megért.

A napjaink irtó unalmasan telnek el, a munkahelyemen majdnem bedilizek. Ha valami bosszant, (amióta távol vagy, szinte minden), rád gondolok, s megnyugszom. Édes Gabim! Nagyon szeretném, ha nem csalódnék benned! Ugye bízhatok? Kérlek, nyugtass meg!

A búcsúcsókod megkaptam levélben, de az igazit már nagyon várom.

Gabi! Nagyon szeretlek! És most én csókollak. Sajnos csak levélben, de fogadd el! Gondolj rám mindig, és szeress! Évid

5. levél, Siófok, 1975. július 21, hétfő

Kedves egyetlenem, egyetlen kedvesem!

Ugyan még nem kaptam meg válaszleveledet, de azért most próbálok írni, mert rájöttem, hogy mostanában minden percet ki kell használnom, amikor egyedül vagyok, és ez ritkán esik meg. S ha csak valaki van körülöttem, azonnal megbénulok, legalábbis az írás szempontjából. Remélem, hogy Gyula (Lajos helyett a sofőr) későn jön aludni, s így végre egy kicsit zavartalanul lehetek veled gondolatban. Mert azért mindig rád gondolok, csak olyan rossz, amikor megzavarnak ebben, és ez elég gyakran megtörténik.

Évikém! Eddig soha az életben nem kívántam úgy, hogy rohanjon az idő (még a fogorvosi székben sem), mint most, pedig tudom, hogy a nyarat siettetem és az iskolaév kezdetét hozom előre. De mit nekem a forró, napsütéses nyár, amikor nem vagy velem? Olyan igazságtalanság az, hogy amikor veled voltam, akkor úgy elrohant az a pár nap, és most úgy tűnik, mintha egy napnak nem huszonnégy, hanem legalább negyvennyolc órája lenne. Ha arra gondolok, hogy még több mint tíz napig nem láthatlak, hát nagyon elszomorodom. Még a képek sem segítenek, mert felidézik azokat a szép napokat és téged, és ez olyan erős vágyat ébreszt bennem utánad, hogy a fájdalommal határos. Nagyon, de nagyon hiányzol nekem. Naponta megyek azokon a helyeken, ahol nem is oly régen éreztelek magam mellett, tudtam sétálás közben, ha bármikor oldalt pillantok, magamba ihatom előbb kedves arcod látványát, majd miután felém fordulsz, gyönyörű szemeid sugarában fürödhettem. S ilyenkor nagyon boldog voltam, mert tudtam, hogy nagyon szeretlek, s ez a szerelem viszonzásra talál, amit talán meg sem érdemelnék. Meg kell értened, hogy számomra te, az egész lényed életemnek egy egészen új értelmet ad, függetlenül attól, hogy még nem is olyan régen gyermek voltál. Hiszen nem az évek száma számít: találkoztam már olyan 22 éves lánnyal, akinek érzelmi színvonala egy 10 éves gyerek szintjén mozgott. Lehet, most is csodálkozol, mért tértem ki erre, de valahogy úgy érzem, attól félsz, hogy túl fiatal vagy. Lehet, tévesen látom ezt, de ha egy-két dolgot most még nem tudsz, ne félj megkérdezni, az nem szégyen. Tudod, volt egy rendkívül okos barátom, aki az egyetemen is kitűnő tanuló, de sohasem röstellte még a látszólag legbutább kérdést sem feltenni.

Ma, július 22-én, 22 órakor kézhez kaptam, vettem nagy boldogan a leveledet. Úgy érzem, a posta is érzi, hogy a mi leveleinket gyorsan kell kézbesíteni. Leveled felbontásakor nagyon izgatott voltam, hátha valami megváltozott közöttünk, de elolvasása után ismét nagyon boldog voltam. S látod, én is attól félek, mint te, hogy ha teljes egészében megvallom a szerelmemet irántad, ezzel te vissza fogsz élni, s akármennyire különösen hangzik ez, örülök ennek. Mind a ketten tartunk attól, hogy elveszítjük a másikat; mindketten annyira szeretjük egymást, hogy leküzdve ezt a képtelen érzést, hogy úgymond a szerelem vállalásával az egyik kiszolgáltatja magát a másiknak, mégis leírjuk: szeretlek. Hányszor olvastam ezt a szót ezernyi könyvben és hallottam szerelmes dalokban és filmekben, mégis, a te leveledben mennyivel másabb, mennyivel szebb, egészen más értelmet és varázst kap ez a szó, mert nekem szól. (Még tizenegy nap.)

Ami a vendégeket illeti, nagy baj azért most sincs, mert ez a csoport is hamar megszeretett. Hiába, ez a te hatásod. A cigarettáról, úgy érzem, sikerült már leszoknom, habár két hét nem dohányzás után korai még így nyilatkoznom. De az is biztos, ha elhagysz, füstgyár lesz belőlem.

Viszont most már nincs olyan nap, amikor ne innék meg átlag 1,5–2 dl töményet és 7 dl bort, remélem, nem leszek alkoholista. Ez is tőled függ. Még egyszer köszönöm, hogy ilyen hamar válaszoltál, a leveleid tartják bennem a lelket és azt, hogy kedves tudok lenni a vendégekkel. Nagyon, nagyon ott szeretnék lenni nálad a valóságban, mert hidd el, gondolatban mindig veled vagyok (nem csak levélíráskor). Írj hamar. Sok szenvedéllyel csókol szerető Gabid.

Szeretlek, csak szeress!!!

6. levél, Miskolc, 1975, július 24, csütörtök

Drága Gavroche-om!

Most jöttem haza a barátnőmtől, s leülök levelet írni.

Egész nap neked válaszoltam gondolatban, s most kicsit nehéz papírra vetni gondolataimat.

Gondolom, már a megszólításból észrevetted, hogy most olvasom Victor Hugó: „Nyomorultak” című regényét. Szinte faltam a lapokat, amíg eljutottam hozzád, a kis Gavroche-hoz. Nagyon remélem, most jobban megismerhetlek e fiú életéből, hisz’ biztos jogosan neveztek el róla a barátaid.

Gabikám! Hát tényleg naponta megiszod azt a fejadagot az italból? Édesem, nagyon szépen kérlek, próbáld hanyagolni, vagy ha muszáj a vendégekkel innod, csökkentsd. Jó? Szerintem ez rosszabb, mint a cigizés. És ne félj: soha nem lesz belőled füstgyár. Erről, ha megengeded, én gondoskodom. Az egészséged fontos.

Nagyon büszke vagyok rád. Egy klassz srác a szerelmem.

Most elképzelem, mit csinálhatsz. Biztos pingpongozol Gyulával, vagy ülsz, gondolkozol. Mondjuk, hogy rám gondolsz. Hát, az csodálatos lenne. Akkor most mi újra együtt vagyunk. Persze csak gondolatban, de 3-án? Az egy szent nap lesz. Nagyon várom. Tényleg, miért nem írtad meg, hogy mikor érkezel? Vagy előbb a szüleiddel kell megbeszélned? Gabikám! Ugye eljössz hozzám? Ugye csak véletlenül nem írtad a leveledben? Csodálatos dolgokat írtál arról a szóról: „szeretlek”!

Nekem is gyönyörű olvasni a leveledből, amikor így búcsúzol: szeretlek, csak szeress! Én ugyanezt mondom. Nagyon szeretlek. Isteni ilyen sokszor leírni: szeretlek, szeretlek, szeretlek, szeretlek…∞

És jó lenne, ha te írnád. Ó, kis Gavroche-om, látod, milyen butuska vagyok? De jó ez a kislányos ámulat, álom, varázs. Milyen szavak!? Gyönyörű szavak, s csak neked írom, NEKED! Ó, ha tudnád, most mennyire szeretlek! Megint ennél a szónál lyukadtunk ki. De csodálatos ez az egész!

Egy kicsit megijedtem viszont, amikor arról írtál, hogy elveszítjük egymást. Ezt a szót leírni is borzalom nekem. Na, nem is gondolok rá, mert nagyon fáj! Nagyon, érted? Nagyon. Soha többet ne beszéljünk, illetve írjunk ilyenről. Jó? Drága, drága Gabim!

Olyan jó volna, ha még mindig élesen, erősen emlékeznél rám… Nem! Gondolnál rám. Emlékezned nem kell. Azt szeretném, ha nem lennék emlék. Több! Ezért merek bízni benned. Jó tudni, hogy van, aki szeret, s van, akit szerethetek.

Édes Gabikám! Már annyira szeretném hallani, amikor ezt mondod: Te kedves, te édes!

El sem hiszed, mennyit jelent nekem ez a négy szó. S olyan aranyos voltál, amikor a fejem a karodon nyugodott, és kértem, mondd nekem, te azt válaszoltad, nem akarod elcsépelni ezeket a szavakat. S utána mégis mondtad nekem. Összesen háromszor, s ez nekem olyan édes, jó.

A képeket gyakran nézegetem. Tudod, minden reggel a fogorvosnál gubbasztok (1 fogamat 2 hónapja kezelik), s mielőtt beülök a székbe, a váróteremben mindig ránézek az az arcképedre, s nem félek. Hidd el! Ez van.

„Nekem is van ilyen képem,

Rám is nevetsz (morcosan) rajta szépen,

És ha éppen rossz a kedvem,

Rád kell néznem, s minden rendben.”

Írta: P. Gábor

Ne haragudj, hogy elcsentem a versedet, de úgy illik ide , s olyan jó olvasnom.

Már sajnos búcsúzni kell, nincs több hely írni, pedig még sokat, nagyon sokat szerettem volna.

És most csókollak, szerető Évid.

Szeretlek (ezt ép ésszel nem éri fel senki). Ezt is tőled loptam!

7. levél, Siófok, 1975 július 26, szombat

Kedves,

nem is olyan régen, úgy félórája a társalgóban ültem és rólad ábrándoztam, amikor Gyula bejön és mondja, expressz levelem van. Gondolom, ő is meglepődhetett rajtam, mert azonnal felderültem és puhatolóztam, hogy juthatok a leveledhez a leggyorsabban. Kiderült, a kocsi kint áll s ő amúgy is a fiával megy mozijegyet venni estére, s így megkértem, vigyen el hazafelé. Tudnod kell, kicsim, 22-én adtam fel a levelet, s mivel a posta idáig elkényeztetett, tegnapra vártam válaszodat, így aztán ha ma nem érkezik tőled levél, nagyon szomorú lettem volna.

Évikém! Én úgy félek attól, hogy nem tudok olyan szépen írni neked, mint te nekem, s ha egy levelem nem olyan, mint a többi, azt fogod hinni, hogy az idő múlásával irántad érzett szerelmem csökken, pedig el kell, el kell hinned, hogy ez nem igaz. Ugye megnyugtatsz majd? Mert idáig minden levelemet többször is elolvastam, a mondatokat csak nagy nehezen vetem papírra, mert azt akarom, még véletlenül se legyek félreérthető, és még azt is szeretném, hogy örömöt tudjak szerezni soraimmal. Az igazi az lenne, ha a gondolatok csak úgy ömlenének a papírra, és nem lenne bennem egy belső revizor, aki mérlegeli, ezt lehet írni vagy sem.

Múlt levelemben nem írtam meg, mikor jövök aug. 3-án. Ez tényleg nem véletlen, sajnos nem tudom a menetrendet, de annyit írhatok, mivel az esküvői vacsora könnyen elhúzódhat, 3-án a 8 órától számított legelső vonattal jönnék.

Drágaságom. Ismét elolvasva a leveled azt veszem észre, messze elmaradok tőled a levélbeli szenvedélytől, pedig el kell hinned, én téged jobban szeretlek, mint te engem. Lehet, hogy a jövőben ez vita tárgya lesz közöttünk, de azt kívánom, ez legyen a „legsúlyosabb” dolog, amin vitatkozunk. Olyan hihetetlennek tűnik, hogy egy hét múlva már láthatlak, érezhetlek, magamba ihatom ismét egészében drága lényedet. Tudnod kell, te vagy a gyöngeségem és egyben az erőm is. Érted ezt, Évikém!? Ha kicsit elkeseredem, csak rád kell gondolnom, s tényleg akár a hétfejű sárkánnyal is szembeszállnék, de ha a képeket nézem, s jobban meggondolom mindazt, ami veled kapcsolatos, olyan kételyek fognak el: nem létezik, hogy ilyen csodálatos ember szerelmét ki tudtam volna vívni. Ezt már egyszer leírtam, igaz, más megfogalmazásban, de ismét le kellett írnom, mert ez még a rádöbbent valóságban is álomként tűnik.

Évikém! Gondoltál már arra, mi lesz velünk később, ha már most „puszta” két hét egymástól való távollét így megvisel bennünket? Mi lesz majd az iskolaév megkezdése után? El tudod képzelni, hogy szeptembertől kezdve akár egy hónapig ne lássuk egymást? Mert én nem. Most jut eszembe, a másik BM-üdülőbe akart szerződtetni Ottó augusztusra, majdnem a szemébe nevettem, de később udvariasan visszautasítottam azzal, hogy a nyári munkából elég volt, most már nyaralni szeretnék. Úgy látszik, a budapesti kirándulás alkalmával, amikor a csehek buszára tettek át, megtetszett az embereknek a működésem, és így a kelendő áruk sorába léptem. Most éjjel 3-kor írok. El tudod képzelni, mivel telik az idő? Inkább majd nálad mondom el, most nem akarom erre pazarolni a papirost.

Még hátravan nekem egy Balaton körüli, egy elutazás előtti és egy esküvői alkoholos nap, de aztán remélem, egy évig nem kell innom. Szerencsére egyáltalán nem szerettem meg az alkoholt, mindig csak muszájból iszom.

Már nagyon várom én is aug. 3-át, úgy számlálom a napokat, sőt még jobban, mint 3 évvel ezelőtt, amikor többedmagammal a leszerelés napját vártam. Csodálatos lesz, még hét nap s életem legszebb vasárnapján ismét valóra válik az álom.

Egyetlenem, most búcsúzom, nagyon, nagyon szeret szerető Gabid.

8. levél, Miskolc, 1975. július 30, szerda

Édes Gábor!

Biztos, hogy ez a levelem nagyon komoran fog hatni tartalmával, de bocsásd ezt meg! Nagyon fáradt vagyok, végre holnap már nem dolgozom. Egy diliház az a munkahely. Nem tudom, miért, de nagyon ingerült vagyok, ideges. Ma is olyan dolog történt velem az utcán, hogy az szörnyű. Majd elmesélem neked, ha már végre itt leszel. Ne haragudj, ha most őszintén fogok írni valamit.

Lényeg az, hogy hiába írsz nekem levelet, a leveleid nem tudnak teljesen megnyugtatni. Minden túlzás nélkül annyira várom már, hogy itt legyél végre ÉLŐBEN, hogy ezt a vágyat sajnos a leveleid nem enyhítik. Tudod, nekem most már az kell, hogy mindig itt legyél velem. Nagyon kell, hogy valaki fogja a kezem, átöleljen, s ez a valaki csak te lehetsz. Meg kell értened, egy pillantásod többet ér 10000 levélnél. S mégis. Ez a levél, ami kedden érkezett, egy varázsütés volt számomra. Megfogadtam, hogy nem írom le, de tudnod kell. Most okoztál nekem először fájdalmat. Szombatra vártam leveledet, s kedden jött meg. Persze megértem, hogy sok a dolgod, elfoglalt vagy s a posta is késhetett. De befejezem ezt a témát, ha akarod, majd talán később kitérek rá. Nem egészen értem, amit írsz azzal kapcsolatban, hogy te hogyan írod nekem a leveleidet. Tudod, nekem nem az a fontos, ami a papíron van, hanem amit a szívedben érzel. Szeretsz? Csak erre kell válaszolnod. Azt az egy szót leírni, s más nem fontos. Hm, most éppen Koncz Zsuzsa énekel az Ötórai Teában. Látod, egyből a koncert jut eszembe. A gyomrom összerándul, olyan rossz és rideg ez a valóság a mi szép álmunkhoz képest. Mert én úgy, de úgy várom, hogy minél hamarabb itt legyél, s újra álmodhassak.

Egy csodás álom a mi szerelmünk, úgy érzem, ahol minden szép és jó. S te, te álomfiú!

Milyen furcsa ez az egész! Hidd el, olyan szomorúan és keserűen kezdtem el ezt a levelet, s most, amikor már újra kezdek álmodni, amikor már nem csak sejtelek, hanem magam mellett tudlak, újra olyan szentimentális vagyok. Na most, ha itt lennél, nem tudnál szabadulni tőlem! Azért nagyon megváltoztam külsőre, amióta nem láttál. A barnaság lekopott rólam, persze a strandon még én tartom a csúcsot. 3-ára lehet, hogy levágatom a hajamat. Híztam 2 kg-ot. Hogy csináltam? Titok. Biztos bánatomban ettem, no meg a te akaratodat végre kell hajtani. Emlékszel még a kívánságodra? 4 kg, s 2 lett belőle. Remélem, te a másik kettőt felvetted. Azért klassz barna lehetsz! Na, nem baj. Vasárnapig kvarcolok. Remélem, azért meg fogsz ismerni az állomáson. Jaj, de buta vagyok, hisz’ a lényeget le sem írtam.

Gabikám, kérlek, írd meg gyorsan, melyikkel jössz! Várni foglak. Olyan klassz az egész. Nagyon, nagyon várlak, mindenem. Még 4 nap, s újra együtt lehetünk. Gyorsan válaszolj, hogy tudjalak várni, különben reggel hattól kint fogok gubbasztani az állomáson.

„Jöjj hozzám, gyere gyorsan, hogyha szeretsz.”

A puszit már csak élőben kapod meg. Csók, Évi

9. levél, 1975. július. 31, csütörtök, Budapest

Kedvesem!

Olyan nagy bűnt követtem el, hogy most már leveledben Gábornak szólítasz?! Esküszöm, amikor ma délelőtt reszkető kezemben olvastam leveled kezdő sorait, olyan gyengeség fogott el, hogy csak annak tudtam örülni, hogy abban a pillanatban nem látsz. (Sohasem akarom, hogy gyengének lás!)

Olyan belső szorongás fogott el, amihez hasonlót azt hiszem még nem éltem át, mert hiába első csodálatos leveleid, mégis állandóan attól rettegek, nem fogsz szeretni. S ezt úgy érzem, nem élném túl. Tudom, annak idején, amikor még bizonytalan volt a jövő (mert még saját magunk sem voltunk tisztában érzelmeinkkel), megígértük egymásnak, hogy nem csinálunk semmi „butaságot”, mégis lehet, hogy tényleg nem tennék semmit, de megunnám az életem, az biztos, és a következménye egy életen át való gyötrődés lenne, amelynek szerencsés esetben a lelki betegségből fakadó valódi fizikai betegség vetne véget.

Évikém! Most, hogy visszagondolok az előbbi levelemre, és amennyire vissza tudok emlékezni arra, hogy mit írtam le, valóban igazat kell adnom neked. Szörnyű egy levél volt, és nagyon bánom, hogy ilyeneket írtam. Amikor azokat a sorokat írtam, valóban volt egy belső revizor, de most, most talán meg tudom magyarázni az akkori lelkiállapotomat. Valahogy nem tudtam teljes egészében ott lenni veled gondolatban a levél írásakor, mert attól féltem, valaki benyit a szobámba és vége a varázsnak, na meg hát foglalkozni kellett a szlovák vendégekkel, akik valóban kedvesek voltak. Ugye megérted. Ha kedves valaki hozzám, akkor viszonozni akarom, és ezt nem alakoskodással, hanem őszintén. Viszont ha látják rajtam, hogy szomorú vagyok (miattad), megbántom őket.

Egész idő alatt olyan lehettem, mint egy kitörés előtti vulkán, a belül kavargó és forrongó érzelmek felszínre törését csak az akadályozta meg, hogy sok kedves emberrel voltam körülvéve. De most már hazaérve, amikor végre minden gondolatom, az egész lelkem és lényem neked szól, most érzem, kitört belőlem az az elfojtott szenvedély, amely bennem elfojtva tombolt. Édes egyetlenem, kicsi drága Évikém, hát még mindig nem érted, mennyire szeretlek, szeretlek, szeretlek, szeretlek?!

Úgy szeretlek, miként a szomjazó ember a kristálytiszta erdei forrásvizet; úgy szeretlek, miként méh a mézet, az élőlények a nap sugarait, miként az éhező indiai gyermek a marék rizst, ahogy a mesebeli királylány a sót, a vízcseppet a folyó, folyót a tenger, tengert az óceán, az óceánt a halak, halakat az ember, az igaz ember az igaz embert.

Hányszor kell ezt leírnom? Biztos sokszor, hiszen te is leírtad nekem, és mégis, a miattad való szorongásom csak a leveled olvasásakor múlik el. Hát tudd meg, annyira szeretlek, életem végéig harcolni fogok érted! Harcolni azért, hogy minél boldogabb legyél, és azért, hogy soha senki, érted, senki ne vehessen el téged tőlem!

Ha most arra gondolok, hogy még három éjszakát kell aludnom és végre nálad lehetek, boldogság fog el. Most már kézzel fogható távolságban van viszontlátásunk pillanata, már csak az órákat és nem a napokat kell számolnom. El sem tudod képzelni, mennyire hiányzol és mennyire vágyom utánad. Tegnap délután bekereteztem a színes diákat és este megnéztem őket vetítővel. Fájdalom és boldogság volt végignézni. Fájdalom volt látni azt, ami és aki után annyira vágyódom s nincs most itt, s boldogság volt látni azt, három nap múltán már a kivetített álomképek ismét valóságos álommá vállnak. Évikém, sietek, rohanok, ahogy tudok, a legelső gyorssal jövök, azzal, amelyik reggel 8 óra 58-kor érkezik Miskolcra.

Most búcsúzom, sok-sokszor csókol sírig szerető Gabid!

Első miskolci látogatás, 1975. augusztus 3, vasárnaptól augusztus 10-ig

10. levél, Miskolc, augusztus 11, hétfő

Drága Gabim!

Ahogyan eljöttem az állomásról, nekem is nagyon rossz volt. Otthon aztán várt Marika és Ernő, s így erősebb tudtam lenni. Tudod, velük együtt üdültünk Siófokon. Emlékszel? Titkon azért reméltem, hogy felhívsz telefonon, s amikor meghallottam a hangodat, hát az nagyon jólesett. Igaz, nagyon idegen volt, de hát a készülék nagyon eltorzította. Tényleg nagyon erős lehetsz, ami akkor egy kicsit fájt. De igazad van!

Akkor szeretlek igazán, ha buti vagyok. Hiszen mindig. MINDIG ! Honnan hívtál fel? A lakásotokból?

Azért minden reggel fél kilenckor a legrosszabb. Mindig várlak, várom, hogy kinyíljon az ajtó, s te bejössz. Olyan régen láttalak! Két napja. Hosszú idő. Én állandóan itthon kuksolok, nem megyek sehova. A barátnőkkel szépen megjártam. Már megy a pletyka, hogy „Szutit láttam a városban egy deltás hapsival”. Most szólj hozzá! Ez Miskolc. De nem is érdekelnek. Hoppá! A deltás „hapsi” te vagy. Látod, milyenek? Persze nem tudtalak eldugni a szemük elől. Hívnak moziba, strandra, de úgysem megyek. Jól teszed, hogy jársz orvoshoz. Legalább kikúrálja a füledet. Ne félj a doktor bácsitól. Izgulok érted. Majd gondolj rám, s hidd el, nem fog fájni. Ha minden jól megy, 4 nap múlva megint veled lehetek. Hát nem csodálatos? 4 nap. Hogy fogom kibírni? Még lélegezni is nehéz nélküled. Már most nagyon hiányzol, Gabikám. De te ezalatt a 4 nap alatt legyél vidám. Gondolj arra, hogy bármelyik pillanatban megkérdezném: Parlevu France? Csak azért kérdezném, mert normálisan nem tudom leírni. Légy vidám, hogy a szüleid ne vessék a szememre, elrontottalak. Jó? Édes kis Gabikám! Remélem már nem vagy „dáthás”. Én átvettem a stafétabotot, de nyugodj meg, szombatra remélhetőleg kiheverem. Holnap elmegyek a könyvtárba, és ki szeretném hozni Remarque: A három bajtárs c. könyvet. Tudod, te ajánlottad. Biztosan jó lesz.

Képzeld el, hogy találtam egy nagyon szép verset a Képes Újságban, leírom, olvasd el!

Boór András: Golgota

Időtlen csönd a kútja súlytalan szavaknak,

Miben hihetsz tovább, ha most magadra hagylak?

Elhull a tompa fény, beléd lopóznak az árnyak?

Utolsó rabja vagy a készülő magánynak.

Mondom hát, kiálts, arcomba vájd a karmod!

Meghalni boldogabb, mint gyávaként akarnod.

Azt mondom: rohanj, érezd, ha újra hívlak!

Gyűlölve múltadat szeretni megtanítlak.

A posztod most a könny, mit ér az ész, ha árva?

Kötözz magadra, szerelem, vonszolj a Golgotára!

Maródj belém a csontomig, gyötörj akár, ha vernek;

Ordíts, akinek lángjain, mint lázadó fegyencek!

Mit ér a múló indulat, a vágy fölötti fények?

Temess magadba, szerelem, ha nincsenek remények!

Fogadd hasadba magzatom, ne dobd az út porába;

Hogy megfoganva ítéltess az örök hallgatásra.

Ugye szép? Nekem nagyon tetszik. Gavi! Szereted a verseket? Biztosan, hiszen nekem is szépet írtál az arcképemre. Sokszor megnézem a képeket, jó látni magunkat együtt, de élőben sokkal jobb lesz. Majd meglátod! Már nagyon, nagyon várom, hogy újra veled legyek. Az a négy nap biztos hamar elszáll, ha közben szorgalmasan írunk egymásnak. Lehet, hogy csütörtök este felhívlak telefonon. Légy otthon. Azért is felhívlak, hiába ellenezted a telefonban. Legalább a hangodat hallhatom. És légy jó! Sokat gondolj rám, s ne feledj! Hiszek benned!

Millió csók:

Évid

Ui.: A szüleid mit szóltak a képeslaphoz? Gondolok itt a P. Gáborra! Most jutott eszembe, hogy a bátyádéknak elfelejtettünk írni.

A csomagot ne felejtsd el feladni VLADISLAV-éknak. Jó? Szeretlek, Gavi! Évi, ÍRJÁL

11. levél, 1975. augusztus 11, hétfő, Budapest

Drága szerelmem!

Megint egyedül, nélküled! Ismét mintha doronggal leütöttek volna, nem tudok mihez kezdeni, nem élek. Szörnyen lehangoló ez. Ugyan újabb emlékképekkel vagyok veled körülvéve, és tárgyakkal, amelyek arra utalnak, nemrég itt vagy ott jártunk. De ez nekem nem elég. Nekem te kellesz. Tegnap még bármikor, ha kinyitottam a szemem, téged láthattalak, ha kinyújtottam a kezem, a te kezedet foghattam, és ha édes csókodat kívántam, hát azt is megkaptam. Most csak a remény maradt, hogy talán szombaton újra veled lehetek.

A vonaton egész úton a búcsú pillanatai jártak az eszemben. Nagyon nehéz volt nekem is, hidd el. Sírni volt kedvem, hogy könnyítsek fájdalmamon, és mégsem tudtam, egy ösztönös mechanizmus, amely kifejlődött életem során, megakadályozott ebben: nem akarom, hogy mások gyengének lássanak. Csak amikor integető alakod eltűnt, és már senki sem látott a vagonajtóban, akkor gördült le egy-egy könnycsepp az arcomon. Hazafelé az úton végig olyan voltam, hogy ölni tudtam volna, és amikor hazaértem, a hangulatom nem sokat változott, ugyanakkor magamra kellett erőltetni vidámságot szüleimet meglátván. Be kell vallanom, nagyobb volt afeletti szomorúságom, hogy el kellett mennem tőled, mint az öröm, hogy szüleimet láthatom ismét. Éreztem, hogy ezt észrevették rajtam, és hogy egyáltalán nem esett jól nekik. Aztán amikor felhívtalak, kissé megnyugodtam, mert a hangodat hallottam, és tudatában lettem annak, bármikor felhívhatlak és hallhatom annak a hangját, akiért az életemet adnám. Nem tudom, mi történik velem. Pusztító, és egyben valamilyen csodálatos tűz van bennem, amelynek következményét egyelőre még nem sejtem. Összefüggéstelenül és csúnyán írok, de ugye nem haragszol rám?

Anyámnak aztán meg is mondtam: Tudod, örülök nektek, de az elválás okozta seb nagyon friss. Erre ő azt mondta, teljesen megért és csak azt tudja mondani, nekünk is tudnunk kell azt, nem lehetünk együtt végtelenségig (legalábbis most, míg tanulunk), és úgy segíthetünk magunkon, hogy rendszeresen levelezünk és szabályos időközökben találkozunk. Apám várakozásnak megfelelően tréfásan akarta elütni a dolgokat, aztán nem bírtam tovább és hozzávágtam: úgy látszik, régen volt szerelmes, vagy az ő érzelmei távolról sem voltak olyan mélyek, mint az én esetemben. Egy példával is illusztráltam: ha valaki nem volt katona, sohasem tudja meg, mi az, még ha hallott róla, azt át kell élni. Lehetne arról vitatkozni, hogy vajon a hasonlat jó volt-e vagy sem, elég az hozzá, hogy komolyabban vett már ő is, vagy mondjuk inkább, több megértéssel. Egyébként most be vannak zsongva egy Balatonalmádiban levő telek miatt, meg akarják venni, hogy majd a hét közepén jöjjek le velük megnézni. Egyelőre az egész hidegen hagy, persze lehet, hogy tudat alatt álszenteskedem. Még egy dolog: el ne felejtsem, megváltozik a telefonszámunk augusztus 17-től, 298397-re. (Ez jó, mert most már közvetlenül hívhatlak a lakásunkról.) Most befejezem, mert sietnem kell a fülorvoshoz és a levelet mielőbb fel akarom adni, hogy válaszod minél előbb megérkezzen. Írjál hamar, drága bogaram, mert leveled egy napos késése életemet 10 évvel fogja lerövidíteni.

Csókollak, csókollak és szeretlek, szeretlek!

12. levél, Budapest, szerda, 1975. 08. 13.

Drágaságom,

Évikém, félig süketen (a sok vattától), de jókedvűen (a te leveledtől) kezdek gyorsan hozzá a válaszhoz, hogy valóban csütörtökre kapd meg a levelet. Most már tényleg el kell jönnöd szombaton, mert nagyon beleéltem magam. Csak azt nem értem, miért bántasz? Azt kérded, ráérek-e, s tudok-e neked szentelni egy szombatot?! Most ezt csak úgy, az én bosszantásomra írod, s közben magadban mosolyogsz, vajon milyen lesz a reakcióm, vagy pedig ezt komolyan gondolod?!

De gondolom, ez az utóbbi feltevés teljesen abszurd, hiszen magad is tudod, egész életemet neked szentelném, és ha lehet, még ennél is többet szeretnék. Tudod, velem is úgy van, harmadik napja, hogy nem vagy mellettem és ez így örökkévalóságnak tűnik, az alatt az egy hét alatt, ha lehet, még jobban megszerettelek, és annyira megszoktam azt, hogy mellettem vagy, hogy most nagyon, de nagyon nehéz nekem és gondolataim állandóan nálad járnak. Próbálom magam valamiképp elfoglalni, valami érdekes könyvet olvasni, de az oldal közepén azon veszem észre magam, ahelyett, hogy követném Sherlock Holmes káprázatos okfejtését, ott sétálok veled Miskolc utcáin és hallgatom kedves hangodat. Most még annál is rosszabb nekem, mert reggel apámék lementek a Balatonra és csak péntek este jönnek haza, és addig teljesen egyedül leszek. Pedig mondtam magamnak, el kellene menni megnézni egy filmet, vagy valamelyik barátomat felhívni, de úgy érzem, nem fogom megtenni, mert végül is semmi kedvem hozzá. Évikém, nagyon hiányzol, hogy mondjam még? Azt sem tudom, hogy fogom megszokni ezt a változó állapotot a teljes boldogság és a kilátástalanság között.

Jaj, Évikém, ne ijedj meg ettől a borúlátó szótól, de néha úgy érzem, ha rossz a hangulatom, s ez legtöbbször akkor fordul elő, amikor már a levelednek kéne érkeznie, és az csak nem jön. Nem tudok segíteni magamon, a levél felbontásakor még mindig félek annak tartalmától: mi lesz, ha valami olyan lesz benne, amitől elsötétül előttem a világ. Szerencsére eddig az ellenkezője történt: a leveleid elolvasása után mindig rövidebb-hosszabb időre meg tudok nyugodni. Úgy érzem, annyira kiszolgáltatom magam az irántad való szerelmemben, hogy ha akarnád és azt mondanád, vége, mesélhetnéd a barátnőidnek: látjátok, már 16 éves fejjel egy 22 éves fiút úgy elszédítettem, mint még senki énelőttem és utánam. Ne haragudj rám a fenti sorokért, nem tehetek róla, észre sem vettem és már rajta volt a papíron. Az előbbieket egy hülye Gábor írta le, és az ő nevében kéri most már az a Gábor, aki ilyeneket nem írna soha és hisz benned, bocsáss meg, nem akartam fájdalmat okozni.

Hogy milyen rossz vagyok… Nekem kellene téged felvidítani, és ehelyett ilyen komor hangú levelet küldök, de talán a mostani lelkiállapotom miatt van ez. Teljesen egyedül vagyok otthon, legfeljebb a kutyával tudok beszélgetni, de hát ő csak ugatva tud válaszolni. Rájöttem, hogy „társasági” lény lett belőlem, hogy inkább vágyódom az emberek társasága után, mint ahogy régebben tettem a magány után. Évikém, kedvesem! Könyörgöm, menj el a barátnőiddel moziba, strandra vagy akárhova, és ha a rám vonatkozó célzásaikat sikerül visszavágnod, aztán ők is megunják és békén hagynak minket. Éppen ez az, amit a múltkor már elkezdtem, de nem tudtam bővebben kifejteni: nem akarom elrabolni gyermekkorodat. A barátnőid azt fogják hinni, hogy felhúztad az orrodat (és te ne tudnád, milyenek a hiú barátnők, persze az embernek mégis szükségük van rájuk) és egyenként elhagynak, végül teljesen egyedül maradsz. A következmény az lenne, hogy egyre inkább befelé fordulsz, és én egyedül nem tudom pótolni őket, akármennyire is szeretsz. Azt kívánom, még többet legyél velük, sokat nevess és vidám légy, nekem annyi elég lesz, ha este le hunyod álomra két szép szemed, rám gondolsz (mert én is ezt teszem), és akkor nyolc órára együtt lehetünk. Szeretlek bolondulásig. Ígérem, vidám leszek, mert tudom, hogy három nap, és megint velem leszel. A verset elolvastam, nagyon tetszik, de háromszori elolvasásra sem sikerült teljesen megértenem! Talán bennem van a hiba, mert nem a vers hangulatát próbáltam átérezni, hanem szinte minden szavát akartam értelmezni, és ez, úgy látszik, nem megy egykönnyen.

Szeretlek,

Gavid (Hű vagyok és leszek mindhalálig.)

13. levél, Miskolc, 1975. augusztus 14, csütörtök

Drága Gabim!

Tényleg igazad van abban, hogy ne dobjam el a barátnőimet. Azért mégis jó, hogy vannak, felvidítanak, és ha velük vagyok, jó tudni, mennyivel különb vagy a buta haverjaiknál.

Ma például Anikóval elmegyek megnézni azt a filmet, amit veled szerettem volna, a „Szerelmem, Moszkva”-t. Rossz lesz biztosan a moziban, ha arra gondolok: lám, egy hete még te ültél mellettem, s bár hülye volt a film, de tudtam, hogy akármikor rád nézhetek, hozzád bújhatok, megcsókolhatlak.

14-én tartja a másik Ani barátnőm (tehát ma) a 15. szülinapját. Emlékszel, mondtam neked, hogy meghívott minket, de hát nélküled nem megyek el a bulira. S te, sajnos, nem is vagy itt. Pedig néha igazán azt hiszem, hogy itt vagy mellettem. Gondolatban ugye mindig?

Szombaton, 16-án akkor végre újra találkozhatunk. Miskolcról 6 órakor indulunk. Lehet, hogy anyu is jön, mert tudod, megyünk külföldre, és szeretne előtte bevásárolni.

Ha minden simán megy, 9 óra körül már megérkezünk. Várjál a keleti pu. érkezési oldalán, a téren, ahol a taxik állnak. Ha 9 előtt érkezünk, várunk rád, ha később, kérlek, te várj meg. Jó?

Persze elég kevés időnk lesz ott, de legalább ez alatt a kis idő alatt együtt lehetünk. Elég, ha csak ülünk egy parkban, fogjuk egymás kezét, nézzük egymást. Hidd el, édesem, nekem elég ennyi.

Pár óra alatt Budapestet úgysem tudod nekem megmutatni, s én csak rád vagyok kíváncsi. Te kis Gavi! Ugye szereted az Ébidet? De jó lesz újra együtt, istenem!

Még pár hét, és vége ennek a ragyogó nyárnak. Fájdalom, de minden elmúlik egyszer, csak a mi szerelmünk nem. Igaz?

Én is próbálok olvasni, nekem is nehezemre esik odafigyelni. Most Somerset Maugham: Színház című művét olvasom. Egy színésznő életéről szól. Jó könyv, de nem tud egészen lekötni.

Azért mégis csak jó Dorkának. Egész nap együtt lehettek. Így, látatlanban is megszerettem a kutyust, mert te is szereted. Lehet, hogy ha meglátnám, feldöntene, de akkor is szeretem. Biztos nem egy „rohadt dög”.

Szegénykém, biztos nagyon fájhat a füled. Ugye már nem vagy náthás? Nekem már semmi bajom, azon kívül, hogy nem lehetsz itt. Arankával sokat veszekszem, valahogy olyan kedvetlen vagyok. Ami legnagyobb baj, hogy étvágyam sincs, s már olyan gebe vagyok, hogy rám sem fogsz ismerni. Lehet, hogy elmegyek orvoshoz, „hizlaljon” fel. Nem érdekelnek a dili osztálytársnőim! S te is mondtad, hogy 4 kg még bőven elfér rajtam. Melletted úgy nézhetek ki, mint egy karó! Borzasztó! Édes Gabikám, vigasztalj meg!

Olyan remek, hogy 2 nap és ismét újból láthatlak, ölelhetlek. Erre a levelemre már nem fogsz tudni válaszolni, de pénteken ugye felhívsz telefonon? Jó lenne mindent pontosan letárgyalni. Én sajnos nem tudlak felhívni, ugye ezért nem haragszol? Ja, persze. Majdnem elfelejtettem. Azért rosszul esett, amit írtál a levélben. Én sohasem lennék arra képes, hogy dicsekedjek a barátnőimnek azzal, hogy „elszédítettelek”. Mert én téged nem elszédítettelek, hanem szeretlek. Érted? Szeretlek, és most higgyenek azt, amit akarnak, hogy nem illik egy lánynak ilyet így leírni, de akkor is szeretlek! Szeretlek, te buti! Értsd meg végre! Millió csók: Ébid. Szóban többet.

A puszit ismét élőben kapod! Légy jó, gondolj mindig rám!

Miskolci látogatás, 1975. 08. 17 (vasárnap), 1 hét

14. levél, Bp., hétfő, 1975. augusztus 18.

Drága kicsi Évikém!

Ne haragudj rám, de úgy érzem, ez a levelem sem fog a legvidámabbak közé tartozni, de ígérem, majd a jövőben igyekszem, hogy írásom a lehető legjobb kedvre derítsen. Sajnos a hangulatom most is, mint minden elválásunk után, nagyon rossz, s ehhez az is hozzájárul, csak tengek-lengek, lenne mit csinálnom, csak egyszerűen nem tudom rászánni magam semmire.

Azt hiszem, először elmegyek moziba, veszek Pesti Műsort és meglátogatok értelmes helyeket, ez így nem mehet tovább, csak tönkreteszem magam, és egy szerencsétlent nehezebben lehet szeretni, én meg azt akarom, hogy szeress!

A búcsúnk után az volt a szerencsém, hogy Petiék ott voltak, s az úton végig beszélgettünk. Persze el voltak tőled ragadtatva, és mindjárt meg is „nyugtattak”: nekem nehezebb lesz, mert én már tudom, hogy mit érzek irántad, mert már mást is ismertem, és látom, hogy mennyivel többet érsz nekem, mint bárki más. Az érzések múltával, ahogy fel fogsz nőni, még sokat fog változni a gondolkodásod, egyes dolgok a jövőben egész más színben fognak feltűnni, mint most, s ha majd egyetemre jársz, s ez meggyőződésem, sok fiatallal fogsz megismerkedni és bizonyára látni fogsz nálam különb srácot. Ezt persze nem így mondták (főleg Andrea), csak ezt lehetett belőle kiérteni. Erre én azt mondom, én is el fogom végezni az orvosit, és igyekezni fogok, hogy mindenkinél különb legyek. Úgy látom, minden levelemben lesz ilyen komor rész, arra kérlek, ezeket csak olvasd el és semmi többet, egyáltalán ne reagálj rá, ez az én gyengeségem, de remélem, idővel leszokom róla. Itt pl. én, de a bátyámék is abba a hibába esünk, és a veled való beszélgetéseim során is tapasztaltam, hogy a jelen helyett feleslegesen aggodalmaskodunk a jövővel kapcsolatban. Ilyenkor okosan mindig azt mondtad, ne gondoljak a jövőre, hanem a boldog jelenre, hiszen a kétségekkel teli jövő csak megkeseríti a jelent, s ha végig csak a jelennek élünk, akkor észre se vesszük, és a távoli jövő is jelenné válik, és akkor nem lesz nálunk boldogabb.

Sajnos most nem voltál mellettem és így már nem tudtad megakadályozni a leírtakat, de ígérem, legalábbis igyekszem nem gondolni a távoli jövőre, csak egy-két hónappal, az aktualitás jegyében, fogok előre tekinteni.

Nem is tudod, mennyire megható volt, ahogy apukád és te oly fejedelmi módon megvendégeltetek minket, hogy azt egyhamar el sem lehet felejteni. Apukádtól pedig el sem tudtam búcsúzni, pedig nagyon szeretem őt, mint mindazokat, akik valami módon, közvetve vagy közvetlenül, ténykedésük eredményeként a világra jöttödet segítették, és azt, hogy szerethetlek. Anyukádat meg még külön üdvözlöm, mert ő a mi őrangyalunk: ő volt az egyetlen, aki elejétől bízik bennünk.

Holnapután (szerdán) apa Moszkvába repül. Gondolhatod, hogy persze most majd vezethetem a kocsit, hazahozom vele anyut Ferihegyről (ő is jön apát kikísérni), elviszem egy ismerősünkhöz és azokkal lemegy a Balcsira. Aztán délután megnézem a „Szerelmem, Moszkva-t”, tudom, az egész film alatt ott leszel mellettem.

Évikém, drága, egyetlen kis kincsem, van neked fogalmad arról, hogy mennyire szeretlek?! Nem, nem lehet, mert néha még nekem sincs. Ha azt írom, nagyon, rettentően, borzasztóan, szörnyen, kibírhatatlanul, őrülten és ideírnék még pár módhatározót, ezek együttvéve sem tudják ezt kifejezni. Már írtam és mondtam, de megint meg kell ismételjem magam: minden találkozásunk alkalmával úgy érzem, az előbbiekhez képest még jobban szeretlek, és hogy ezt nem lehet tovább fokozni, aztán a következő találkozás alkalmával rá kell jönnöm, tévedtem: megint jobban szeretlek. Hát meddig lehet ezt fokozni? Úgy néz ki, a végtelenségig?!

Életem, írj, mert a leveled és a remény, hogy max. 17 napon belül láthatlak, ad még vigaszt. Szeretlek, csókol élete végéig hozzád hű Gáborod! (Ezt halálosan komolyan gondolom, s érzem e kijelentés súlyát.)

15. levél, M., 1975 augusztus 21, csütörtök

Drága Gabim!

Ha ott lettem volna, amikor ezt a levelet írtad, tényleg megakadályoztalak volna abban, hogy leírd azokat a komor sorokat. Ez az oka annak, hogy rögtön leültem, és olyan levelet írtam neked, hogy nem mertem elküldeni. Majd szeptember 7-én együtt elolvassuk. Jó?

Képzeld el, Ágitól, a legjobb barátnőmtől kaptam egy lapot Annabergből, és ezt írta. Idézem:

„Egyébként nagyon édesek voltatok, amikor találkoztunk az utcán. Helyes Gábor, és látszik rajta, hogy okos, rendes. Szutikám, légy boldog!”

Mit szólsz hozzá? Aranyos ez az Ági. Gabikám, most már meg tudom magyarázni, hogy 18-án miért voltam olyan, teszerinted „kiállhatatlanul erős”! Tudod, most értettem meg ezt az egészet. Amikor itt vagy velem, fogod a kezemet, hiába beszélsz arról, elmész, nem tudom elképzelni.

Csak akkor döbbentem rá, hogy újra egyedül hagysz, amikor beszálltál a kocsiba.

Nagyon rossz volt látni, amint eltűnik integető alakod. Utána elrohantam Anikóhoz, s jól kibőgtem magamat. Ha akkor láttál volna? Jobb, hogy nem láttál.

Most még augusztus van, nyár, meleg, sok szabadidő, s 10 nap múlva suli. Tudom, vissza fogjuk sírni ezt a pár kihasználatlan napot.

Ha végigmegyek az utcán, mindenütt boldog párokat látok. Együtt vannak, hiszen szeretik egymást.

S az én párom? Szintén egyedül rója Pest utcáit. (Legalábbis merem remélni!) Megnézed a „Szerelmem, Moszkva-t”?

Ó, Gabi! Olyan örömet szereztél vele. Majd gondolatban ott fogok melletted ülni. Hidd el! Valahogy majd megcsinálom. Egész nap rád gondolok, s mondtam is anyunak, hagyjanak békén, mert ennek a 10 napnak minden perce csak a tied. Mert ugye suliban már nehéz lesz rád gondolni. Tanulni kell! Sajnos. De este, ha lefekszem aludni, mindig rád fogok gondolni. Eddig is, amióta ismerlek, pontosan 50 napja, minden éjjel veled álmodom. Igen, már az ismerkedési est éjjelén is. Jubilálunk, Gavi. 50. 24-én jön haza Gabi, a bátyám, 27-én megyünk Pozsonyba.

Jaj, Gabi! Csak ne lennének azok az előítéletek, úgy leírnám azt, amit a szívem diktál, de nem merem teljesen leírni, mert minek idézgessem a kor felfogásának szavait, hogy egy lánynak nem illik stb.

De egyet mondhatok: én jobban szeretlek téged, mint te engem. Ez biztos. Én csak tudom. Hidd el!

Édes Gabim! Ha most végre visszagondolok Siófokra, Bp.-re, Miskolcra, hogy milyen voltál, mindig új és új arcodról ismerlek meg. Az én szerelmem nem fokozódik, hanem mélyül, ugye érted?

Anyu olyan aranyos, néha, ha hazajön a munkából, egyből megnézi a képeket. Tényleg ő a mi őrangyalunk. Ez alatt a pár nap alatt nem tudom, mit fogok csinálni. A leveleidet fogom várni rendületlenül. Jó lenne, ha rögtön válaszolnál úgy, mint eddig, mert most már sajna lassabban ér ide.

Ma már kimostam a köpenyemet, átrendeztem a fiókomat. Eddig ilyenkor vártam már a gimi, ill. suli kezdetét, de most?

Olyan nagyon jó lenne, ha most kezdődne a nyár, s újra 3 hónapig együtt lehetnénk. Most éppen tudod mit csináltam? Ültem, üldögéltem e levél felett, s gondolatban írtam tovább a levelet. Sokkal jobban megy, mint a papíron.

„Nagyon várom, el sem hiszed mennyire várom, hogy újra itt legyél,

Rám nevessél

szeressél

öleljél!”

Észre sem vettem, s egy vers sikeredett belőle. Ó, te múzsa, mire ihlettél? Jó lenne, ha te is vidámabb leveleket írnál! Igen, Gabim! Persze minden leveled öröm nekem. Boldogság, ha leírod: szeretlek. Most jutott eszembe egy fontos dolog. Amikor itt voltál, akkor mutattam neked egy bőr pénztárcát. Tényleg nem a tied? Ha a tiéd, elküldöm.

Most olvastam József Attila Óda című gyönyörű versét. 100 %, hogy ismered, de kérlek, az én kedvemért olvasd el még egyszer. Csodálatos vers.

És most csókollak, csókollak, egyetlen szerelmem!

Ébid

Légy jó! Gondolj rám mindig és mindenhol.

És a lényeg: szeress!

16. levél, Bp. 1975. 08. 21–22, csütörtök–péntek

Drága szerelmem, Évim!

Még nem kaptam tőled választ, én azért mégis elkezdem írni levelemet. Tényleg beteg vagyok, ilyen még életemben nem fordult elő velem, hogy tartósabb ideig nem tudok mit csinálni. Pedig dolgom igazán lenne elég, és mégis. Most az írástól talán megnyugszom. Drágaságom! Nagyon, nagyon megnyugtattak soraid, sohasem hittem volna, hogy pár oldal ilyen jó hatással lesz a hangulatomra. Valahogy úgy van, hogy leveled elolvasása után mindent szebb színben látok. Hiába, annyira lenyűgöző vagy, hogy a levélpapíron megnyilvánuló drága lényed kis töredéke is többet ér a legjobb orvosságnál is.

Nagyon kedvesek a barátnőid, és örülök annak, hogy nem tartanak eldobni való srácnak, de szerintem melletted mindenki „helyessé” válik.

Azért nem bírod ki, hogy kicsit ne bánts; szóval be kellett szúrnod ezt a mondatot: „Legalább merem remélni” (mármint, hogy Pest utcáit egyedül járom, és nem egy másik lánnyal), pedig tudhatnád, hogy úgy szeretlek, de úgy, hogy… nálad jobban. És azt kívánom, hogy még 500 ilyen, de lehet, még jobb és szebb 50 napot jubiláljunk. Most már biztos vagyok magunkban, hisz’ mindenki úgy viselkedik körülöttünk, mintha magától értetődő lenne minden, ami velünk történik. Látod, milyen optimista lettem hirtelen, s az is maradok most már, remélem mindig. Érzem, a szerelmed még jobb embert varázsolt belőlem, csak ezt az átmeneti korszakot át kell vészelnünk. Édes szerelmem, a nap 24 órájából 48-at rád gondolok, ebben biztos lehetsz, és a világirodalom összes férfi szerelmes hőse elbújhat érzelmeivel. Hol vannak ők attól, amit én érzek irántad? Hiszen én szeretlek, ők meg ezt a szót gyakran csak bitorolják hódításaik alkalmával.

Csókollak forrón és szenvedéllyel, én többet kérek: örökké szeress! Az egyetlen Gavid! („Merem remélni…”)

17. levél, Miskolc, 1975. 08. 26, kedd

Drága Gabikám!

Ezt a levelemet most később írom egy nappal, mivel késett a postás, és tegnap már nem tudtam válaszolni, de ezt a telefonban közöltem veled, s azt is, hogy a hülye posta miatt milyen kétségek gyötörtek. Jó volt olvasni a leveledet, úgy hatott rám, mintha itt ülnél mellettem és úgy mondanád.

Azért voltam ideges tegnap, mert elolvastam a horoszkópunkat, s nagyon rossz dolgok vannak benne. Tudom, most mosolyra húzódik a szád (az az érzéki!), és megnyugtatnál: ne higgyek ennek a butaságnak, babona az egész!

Ennek ellenére leírom neked.

Később jósoltam, akkor meg az jött ki, hogy soha többé ne találkozzunk.

Ezek után gondolhatod, mennyire várva vártam leveledet, hátha megnyugtat, s persze nem és nem jött. Biztosan berúgott a dili postás. Olyan jólesett, hogy felhívtál telefonon! Már régen hallottam a hangodat. Édes Gabikám, úgy szeretlek, úgy szeretlek, úgy szeretlek, hogy… nálad jobban!

Holnap már a nagynénémnél leszek Nyitrán. Írt egy újabb levelet, hogy már nagyon szeretne látni. Tudod, már 14 éve nem találkoztunk, s neki 4 fia van, lánya nincs, s ezért kíváncsi rám. Én ismeretlenből is nagyon szeretem őt, mert biztos olyan, mint apu, csak nő.

Jó lett volna születésnapodat együtt ünnepelni, kár, hogy nem leszek itthon. Levélben is hadd gratuláljak, s boldog szülinapot kívánok.

Arankáéknál is az a helyzet, mint Andreáéknál. Ők is állandóan veszekednek minden hülyeségen, de most talán meg lehet érteni Arankát is.

Gabi hazajött, Laci egyből megmondta neki, hogy Kati férjhez ment. Az este vagy tízszer megkérdezte tőlem, s olyan szomorú volt szegény. Másnap Arankát felhívta, s tőle is kérdezősködött.

Nagyon sajnálom, fáj neki. Nem tudja elfelejteni, s most kínozza magát.

Hétfőn már megyek suliba, s az utcán egy csomó osztálytársammal találkozgatok.

Elővettem tavalyi füzetemet, s már tanulok, egy nap alatt ki akarom olvasni a kötelező olvasmányokat, de nem lesz belőle semmi, tudom.

Az Ódát mindennap elolvasom, annyira tetszik. Ha lesz a gimiben szavalóverseny megint, majd szeretném elolvasni, helyett elszavalni.

Sokat hallgatom a rádióban a tánczenét, s már ott tartok, hogy népdaltól kezdve az operettig mindent meghallgatok, csak szerelmes legyen. Hallottál már ilyet?

Szóval megmutattad az arcképemet Andreáéknak. Hm, most mit feleljek? Én is megmutattam a tiedet a rokonságnak. Jó lenne, ha megnéznéd a Szerelmem, Moszkvát, megígérted.

Elfelejtettem küldeni Aggtelekről képeslapot, most pótolom.

Persze nem a legszebb, de ez van, ezt kell szeretni.

Akkor most bebarangolod Budapest zsúfolt utcáit a kocsival. Nagyon kérlek, édesem, vigyázz magadra, már az én kedvemért is. Remélem, a mi utazásunkkor sem történik semmi difi.

Most búcsúzom, 4 napig távol leszek, de onnan is rád gondolok.

Ha szombaton érkeznék, este felhívlak telefonon. Légy jó addig is, és vigyázz nagyon magadra.

Leírom a horoszkópunkat. Lehet, hogy butaság, de olvasd el! Drága szerelmem! Kérve kérlek, ne higgy neki és szeress!

Szeress! Örökre.

Évid

Ui.: 3 puszi, mert 3 napig távol leszek. Csak módjával, naponta csak egyet szabad!

KÍNAI ÉVES HOROSZKÓP

KÍGYÓ (1953.február 14 – 1954. február 3-ig)

(Sajnos Te is ide tartozol)

KÍGYÓ (észlény és féltékeny)

A Kígyónak rossz a híre a keresztény államokban, az ázsiaiaknál viszont tisztelték józan esze, éleselméjűsége miatt. A férfi kígyó értelmes és kellemes, van humora. A nők szépek. A kígyó nem pletykás, mindent meggondol, értelmes, bölcs filozófus, intenciói erősek, szinte jövendőlátók, jó gondolatolvasó, megbízhat szimpátiájában, kitart saját véleménye mellett. Elszánt, irtózik a bukástól, nyugodt gyorsan dönt. Nem kölcsönző, de hitelező típus, jóakaratában néha tolakodó, sokszor jobban alkalmazkodik a kelleténél. Körülfonja a lekötelezettjét, míg az mozdulni sem tud. Ha a kígyó szerelemben partnert választott, zárkózott lesz és féltékeny még akkor is, ha már nem szeret. Körülfonja házastársát, nem hagy semminemű szabadságot neki, mindezt szeszélyből, ugyanis nagy szoknyavadász, tetszik a nőknek.

Szereti a házasságon kívüli kapcsolatokat, ha hajlamát legyőzi, élete harmonikus, derűs lesz. A kígyónak népes család kell, hogy lekösse.

DISZNÓ (1959 február 8 – 1960. január 28)

(Ez meg én volnék)

DISZNÓ (Sokat olvas, nem hazudik)

A disznó gavallér, gáláns, szolgálatkész, aggályoskodó, a romlottság zászlaját lengeti. Meg lehet bízni benne, nem keresi, hogyan csaphat be másokat. Nagyon naiv, bízó, védtelen, buta. Szereti, ha becézik, a kudarcot lelki nyugalommal fogadja, türelmesen viseli el mások hibáit. Heves őszinteségében szinte lemezteleníti magát ellenségei előtt, ezzel lefegyverzi őket. Nincs benne káröröm, ravaszkodást nem ismer. Ritkán hazudik, nem intelligens és nem ügyes. A disznó vidám társ, szórakozásban kissé kacér. Szereti az élet örömeit, szívesen tanul, viszont felületes. Szolid magatartása erős akaratot és hatalomvágyat takar. Ha a disznó döntést hoz, kivitelezésében senki meg nem gátolhatja.

Kevés barátja van, de azokat megtartja egész életében, bármilyen áldozatra képes értük. Figyelmes azokkal szemben, akik elnyerték bizalmát. A disznó nők imádnak ajándékot készíteni, ragyogó úrnők. Eleven jellemük sok felfordulást okoz. A disznó bármely mesterséget gyakorolhat, lelkiismeretesen és folyamatosan teszi. Érzékenysége miatt igen jól érvényesülhet a költészetben, irodalomban. Mindig megtalálja, amire az életben vágyik. Lesz pénze és munkája, anélkül, hogy megerőltetné magát.

Ne bízzon senkiben, szándékosan visszaélnek naivságával.

Ugyanez vonatkozik érzelmi életére is. Mindig becsapott, csalódott.

Kerülje a kígyót, akinek a rabszolgája lenne.

Irgalom a disznónak, ha kígyóba szeret, mert az könyörtelenül leigázza!

Na, ez volna a mi horoszkópunk. Micsoda hülyeség!

Én azért bízokm benned és nagyon, nagyon szeretlek!

Drága Gabikám! Olvasd el, nevess rajta egy jót, és tépd szét. Gavi! Tudom, hogy szeretsz!

Ez elég nekem!

Szeretlek, szeretlek

szeretlek, szeretlek

Évid

18. levél, Bp., 1975 aug. 28, csütörtök

Drága kincsem!

Most, ahogy nézem, melyikünk levele ér hamarabb a másikhoz, azt látom, a tied expressz gyorsasággal érkezik hozzám (már tegnap volt a ládában, pedig csak kedden adtad fel), az enyémnek meg gyakran 3 nap is kell. Pedig hidd el, legalább olyan gyorsan válaszolok, mint te. Lehet, hogy míg az én leveleim kikerülnek innen Budapestről, tovább tart. Én csak ezzel, na és azzal tudom magyarázni, hogy: „biztosan berúgott a dili postás”. Évikém, egyetlen kis kincsem. Nem tudom, miért, de ennél a mondatnál úgy szerettem volna ott lenni melletted és nevetve átölelni. Ó, ha tudnád, hogy szeretlek.

Édes Évikém! Hadd írjak én valamit a horoszkópunkhoz. Tudod, most, hogy ilyen különböző sok rossz jóslatok jönnek ki nekünk, rosszabbnál rosszabb horoszkópok rémisztgetnek, és ráadásul Miskolcon a város összes fekete macskája átszaladt előttünk (te csak egyről tudsz, a többiről nem szóltam, mert nem akartam, hogy gondot csinálj magadnak ebből), az lenne a rossz előjel, és lennék egészen elkeseredve, ha véletlenül egy jó horoszkóp jutna a kezembe, vagy egy jó jóslatot hallanék, hiszen most már az 56. napunkat jubiláljuk, de a szerelemünknek ezek a babonás dolgok nem tudnak ártani és nem is árthatnak soha.

A kígyón és a disznón valóban jót nevettem. És ha azért te is figyelmesebben elolvasod, rá kell jönnöd, hogy ha a dátumokat felcserélnénk, akkor éppúgy rám illene a disznó, mint rád a kígyó. Tényleg nagyon ügyesen vannak megszerkesztve ezek a horoszkópok, mert mindig 20 – 30 % ráillik az emberre, aztán további 20–30 % olyan pozitív tulajdonságot tartalmaz, amit az ember már csak hiúságból is elfogad, és a maradékot azért teszi magáévá, mert úgymond „ez van írva a horoszkópomban, tehát ilyen vagyok”. Amit meg a jövővel kapcsolatban írnak ezek az „alkotások”, azt ha egy horoszkópban hívő elolvassa, tudata alatt annak megfelelően fog cselekedni és aztán későbbiekben bizonygathatja magának, „lám, tényleg megcsaltam a feleségemet, ahogy a horoszkópban meg volt írva”. Szóval tényleg butaság ez, és az emberek tudatlansága ad táptalajt ezeknek. Na várj csak, majd elolvasod az általam készített horoszkópokat, amelyek kizárólag csak ránk illenek, és senki másra, különlegességük, hogy valóban igazak. Tehát ez a két horoszkóp csak ránk illik, ne feledd, hiszen hozzánk foghatót úgysem találsz az egész világon. (Most az egyszer megbocsájt a világ, hogy beképzelt voltam.)

Apámék tegnap ünnepelték a 30 éves házassági évfordulójukat, és apa nagy örömet szerzett anyunak, hozott neki egy balalajkát. 30 évvel ezelőtt megígérte, vesz anyunak egyet, és most teljesítette. Most már csak meg kellene tanulni játszani rajta. Mindannyian próbálkoztunk, de csak idegesek lettünk a disszonáns hangok hallatán. (Lehet, hogy nem volt jól behangolva.) Petiék is eljöttek, a szülinapomra kaptam tőlük egy Fonográf-nagylemezt, nagyon örültem neki, de a te táviratod boldogabbá tette a szülinapomat.

A kocsit illetően nem kell félned; most, hogy apa hazajött, egy ideig megint nem fogom használni saját céljaimra. Utazgatásaim alatt tényleg nagyon körültekintő voltam, már csak a te kedvedért is, igaz, hogy egyszer megcsúsztam, de szerencsére nem vesztettem el a fejem. (Sajnos ezek a kerekek esős időben nagyon csúsznak, a radiálok ezeknél jobbak, de drágábbak is.)

Ma délután most már tényleg megnézem a Szerelmem, Moszkvát, erre mérget veszek, ha nem nézem meg.

Drága szerelmem! Nagyon nagy boldogság számomra olvasni a te drága kezed írásával írott szeretlek szót, amely a leveleidben többször is elő szokott fordulni, és kérve kérlek, amíg így érzed, írd is. Nekem ez a szó a te szádból és a leveledből sohasem válik elcsépelte, ezt tudom, és neked is tudnod kell, hogy szeretlek, szeretve IMÁDLAK és IMÁDVA szeretlek, és érzem, ezen nem változtathat senki és semmi, hiszen szeretlek egy életre és azon túl örökké és három napig. Édes egyetlenem, most búcsúzom, vigyázz nagyon, vigyázz magadra.

Ui.: A használati utasításnak megfelelően naponta egyet használok el a csókokból.

Csókollak, drága egyetlenem, és SZERESD szerető GAVIDAT!

Tehát következzen a mi horoszkópunk a’ la Gavi.

ÉVA (1953. október 12, születésed percében).

Az ÉVA jegyében született emberhez hasonló nincs a világon, úgyhogy ez a horoszkóp csakis rád illik.

Először is csodálatosan szép. Gyönyörű karcsú alakja láttán a másik nem valamennyi tagja szinte elolvad a látványtól, míg a nembeli társai sárgulnak az irigységtől, és próbálnak mindenféle hülye tanácsot adni neki (fogyókúra). Mozdulatai kecsesek, igézőek. Arca nyílt, őszinte, olyan természetesen szép, mint amilyen természetes egész lénye.

A szépen ívelt két szemöldök boltozata alatt gyönyörűen csillogó, néha a szivárvány összes színeiben játszó csodálatos szemek foglalnak helyet, amelyeket köröskörül szép, fekete, hosszú szempillák függönye szegélyez. Ez a szempár olyan, hogy ha valaki egyszer igazán belenéz (és ő is úgy akarja), úgy elmerül benne, hogy nincs a világon olyan mentőöv, amely segíteni tud a fuldoklón.

A kedves, édes arc ezen ékességén kívül még az az aranyos fintorba ugró orr ejti ámulatba a halandót, és alatta azok a csodálatos, apró, csókolni való, vérpiros ajkak, amelyek ha szétnyílnak, akár a nyíló rózsa.

A szempár, az orr és a száj mind önmagában a természet egy-egy remekműve, de ezek olyan arányosan és aranyosan vannak elhelyezve az arcon és az arcvonások oly finomak, hogy mindez tündérszép. Ezek röviden a külsőről.

Rendkívüli módon befolyásolja minden, amit hall az emberektől, és akár igaz, akár nem, naivitásában elhiszi. De ez még csak a fiatal kora miatt van. Szenvedélyes, olyannyira, hogy ez hatással van az egész környezetére, saját igazába vetett hite sok mindenen keresztülsegíti.

Hisz a jóban, hisz az emberben és a jövőben – ami ritka tulajdonság –, és ez a hite oly erős, hogy gyógyítólag hat azokra is, akik lassacskán kezdik elveszteni a hitüket az évek múltával. Iszonyatosan jó az emlékezőtehetsége, és ha valamilyen eseményről – lehet ez más szemében kisebb jelentőségű – úgy találja, hogy fontos, azt egy életre megjegyzi. Önzetlen, nagyon önzetlen, és ha ezt más részéről is tapasztalja, képtelen elfogadni. Mások, főleg szerettei sorsán szeretne tőle telhetően minél jobban segíteni.

A jövőt tekintve sohasem lesz csalódott (most már) és mindig boldog lesz, ha most tanulni fog, és szeretni fogja azt, aki az életét is odaadná érte.

Tehát ennyi a te horoszkópod, alapos tudományos kutatásaim eredménye. Sajnos az enyém megállapítása nehezebb, több időt vesz igénybe, úgyhogy azt majd a legközelebb.

Szeretlek,

Gavid

19. levél, M., 1975. (sajnos) szeptember 2, kedd

Drága Gabikám!

Most éppen a tánczenei koktélt hallgatom a rádióban. A múlt leveledben elfelejtettél megszólítani, de gondolom, mégis nekem szólt az az édes levél. Nagyon klassz, szép, értelmes dolgokat írtál a horoszkópban. Szép, okos lány lehet az az Éva. Tőled két hónappal idősebb csak.

Ugyanis ezt írtad:

ÉVA (1953. október 12., születésed percében)

Furcsa. Biztosan véletlenül írtad ezt az évszámot. Látod? Öregíteni akarsz? Na de tényleg olyan aranyos vagy. Kár, hogy csak te látsz ilyennek. (Megjegyzem, más véleménye nem is érdekel, csak a tied.)

Már suliba járok. Eddig minden remek, még nem kell tanulni. Van egy „borzasztó” problémám. Képzeld el, jövő hétre bioszórára 30 db bogarat kell szereznem. Ekkora őrültséget. Most feszt szedem a rohadt tetveket. Legalább több időt adnának rá! Majd veszek a boltban. Lehet kapni. 20 db 100 Ft.

Egyelőre a társaság is klassz, a barátnőim azt mondják, semmit sem változtam, csak vidámabb lettem. Persze! Hát ezt nem értik? Hiszen tegnap még levelet is kaptam tőled, és telefonon is hallhattam a hangodat. Ha valahogyan hírt kapok felőled (pl. levélben), olyan önfeledt és boldog leszek, hogy állandóan nevetek. Csak akkor vagyok nagyon szomorú, ha késve írsz, vagy nézem a képeket, és tudom, te nem lehetsz itt mellettem.

Csehszlovákiából küldtem 2 db lapot, megkaptad? Gondolatban mindig veled voltam. Szörnyű rossz volt, amikor a nyitrai várban egyedül sétálgattam, s csak gondolatban beszélgethettünk. Sok érdekeset láttam ott, az unokabátyáim aranyosak, s a feleségük is. Gizi néni azt mondta, hogy üdvözöl, s egyszer majd látogassuk meg. Már szombaton haza akartam jönni, hogy vasárnap le tudjak jönni, de apu jól érezte magát, s maradtunk. Vasárnap? Nagyon szerencsétlenül sikerült ez az egész nap.

Én is hibás vagyok abban, hogy nem tudtunk találkozni. Apu ajánlotta, hogy a Róbert Károly krt.-nál találkozzunk; ott, ahol elváltunk, mert közel van neked. Annyira siettem a telefonáláskor, hogy már nem tudtam pontosabban leszögezni, mikor hol leszek. Nagyon sok minden zajlott le bennem, amikor egyedül álltam, csak néztem a házatokat, az utcát, a járdát, az embereket, s csak vártam és vártalak és vártalak, s te nem jöttél. És te is csak álltál, és vártál. Meddig? Mi 11–12 órától 15h-ig. Gabi sietett haza, s apu is fáradt volt már, ezért nem volt már idő elmenni a Keletibe. Ugyanis felhívtalak még egyszer, a papád vette fel a kagylót, de gondolom, az üzenetemet már átadta.

Tehát holnap már mész tolmácsolni. Remélem, a levélhez valahogy hozzá tudsz majd jutni, és akkor ugye válaszolsz? Tudom, nagyon el leszel foglalva, de egy pár perc csak az egész.

Jót tett nekem a csehszlovákiai utazás, már megint felszedtem 2 kg-ot. Na, most aztán nem mondhatod:

– Te, kis „gebe”!

Persze tudom, hogy augusztus 18-án csak viccből mondtad.

„Biztosan berúgott a dili postás”! Ne ijedj meg, ezt csak azért írom, mert azt akarom, hogy most is az legyen a vágyad, hogy itt legyél mellettem, s nevetve átölelhess.

Úgy szeretném! Ölelj át és szeress!

Pontosan 16 napja nem láttalak, s még 13 napot kell várnom, hogy ismét itt legyél a valóságban.

Köszönöm szépen az újságból kivágott képet. Hiába ott a nyíl, nem tudom, melyik lehetsz, pedig majd’ kiesik a szemem, úgy kereslek rajta.

Majd ha itt leszel, megmutatod. Jó?

Nagyon kíváncsi vagyok a Te horoszkópodra is. Az lett volna az igazi, ha én írom meg a tiédet, de azt hiszem, én nem tudom olyan jól megszerkeszteni, pedig neked sokkal jobb tulajdonságaid vannak, könnyebb lenne. És most mondok neked valamit. Leírom, de ne mutasd meg senkinek, ezt csak neked írom. Jól figyelj!

Szeretlek, szeretlek, szeretlek, szeretlek, szeretlek!

Most búcsúzom, csókollak: Évi

20. levél, 1975. szeptember 05, péntek, éjjel 2 óra

Ne válaszolj expressz!

Drága kicsi Évikém!

Ugye nem fogsz rám haragudni, ha most gyorsan írok neked (tehát rondábbnál rondábban), de valóban, a tolmácsolás kicsit megerőltető, reggel hatkor kelek és az ágyba 2–3-kor kerülök, napközben pedig be nem áll a szám, két ember helyett kell beszélnem. Most éjjel pedig még ráadásul egy pár lapos fordítással kell foglalkoznom, delegációm felszólalásával. Majd később részletesebben fogok erről mesélni, bár azt hiszem, untatni foglak vele.

Ma, illetve tegnap egész nap, míg nem voltam itthon, előre örültem annak, hogy otthon bizonyosan a leveled fog várni (hát nem is tudom, mit csináltam volna, ha nem jön meg), éreztem, tudtam, hogy meg kell jönnie és meg is jött. Most tudom csak igazán felfogni, édesem, milyen bánatot tud okozni az, ha a levelem csak egy napot késik. Hiszen te mindig elkényeztettél, ami a leveleket illeti, de most, ha belegondolok, nem is tudom, hogy bírtam volna ki, ha csütörtök helyett pénteken érkezik. Éppen ezért, mert én nem akarok egy percnyi vagy másodpercnyi bánatot sem okozni, igyekszem válaszommal, bár olyan fáradt vagyok, hogy nem vagyok szellemi erőm birtokában, és félek, valami butaságot írok.

Hát éppenséggel látod, milyen buti vagyok még frissen is, a múltkori levelemben megbocsájthatatlan módon 6 évvel öregítettelek és a megszólítást is elfelejtettem. Lám, ez a butaságom és/vagy szenilitásom jele. Öregszem és butulok, kicsi Évim, de nem, ez azért nem lehet igaz, inkább az van, hogy halálosan szerelmes vagyok beléd, érted, beléd estem és érzem, hogy zuhanok és zuhanok és egyre gyorsabban, és csak nem akarok megállni.

Mondd, mit tettél velem és mit fogsz tenni? Ugye csak jót? Ugye szeretsz és szeretni fogsz? Mert, hogy én szeretlek, hát ahhoz kétség nem férhet, tudja az egész ház, az utca, a város, az ország és az egész világ. Ó, hogy szeretlek, édes istenem, te kis istenem, Évikém, imádatom tárgya. Jaj, már teljesen megkergültem, bolondos pillanatomban eszembe jutott: oltárt kellene emelnem otthon a tiszteletedre. Hát én, a nagy materialista, aki mindig is tagadta isten létezését, most aztán megkaptam a magamét. Hát mégis csak van túlvilági lény, hiszen éppen ezt a lányt szeretem, és micsoda boldogság, ő is engem. Tudtam, éreztem, egyszer el fog jönni Ő, az Igazi, akit már jó pár éve keresek. És mégis milyen hihetetlen még most is. Hiszen csak a leveleid és a fényképek utalnak arra, hogy ez nem álom, hanem valóság, és biztos vagyok benne, ha ezek eltűnnének, hát egy idő után kételkednék a történtek valóságában.

Drága kicsi Évim! Milyen csodálatos lesz megint veled lenni! Hiszen már nincs oly messze viszontlátásunk napja, és visszavonhatatlanul közeledik a következő nyár, és akkor – tudom, tudom, azt mondod, ugyan-ugyan, Gavi, az még messze van, de azért hadd álmodozzak – biztos több mint 3 hetet lehetünk majd együtt. Akkor ugye majdnem egész nyáron együtt leszünk?

De szép is lesz! Jó, abbahagyom, addig még sokat kell tanulnunk, és tényleg nem akartam fájdítani a szívedet.

Lehet, hogy levelem elolvasásakor még nem oldódott meg a 30 db bogár problémája. Ugye nem haragszol rám, kis kedvesem, hogy így zavarosan írok (ne félj, teljesen józan vagyok, de komolyan), persze elképzelhető, leveled soraitól boldogságomban lerészegedtem. Most elgondoltam, biztosan éppen mély álomban alszol, és talán velem is vagy. Várj egy pillanatot, befejezem a levelemet én is, lefekszem, és akkor találkozunk.

Hát a horoszkópra még várni kell, de ígérem azért, a következő leveleim egyikében majd elküldöm. (Azért halogatom, mert annyi rossz lesz benne rólam, biztos kiábrándulsz belőlem.) Édes kicsi szerelmem, most búcsúzom és ismét elárulom azt a nagy titkot, amit úgyis mindenki tud, hogy szeretlek, SZE-RET-LEK, érted, kiáltani szeretném, de csak írni tudom, hogy szeretlek nálad jobban, és ez nem lehet vita tárgya.

21. levél, Miskolc, 1975. szeptember 06, szombat

Drága Gabikám!

Ha megbízható a magyar posta, akkor ezt a levelet hétfőn, azaz első sulinapodon kapod meg. Most jöttél haza az egyetemről, találkoztál a régi haverokkal, évfolyamtársakkal, s biztosan jó a hangulatod, hiszen holnapra még nem kell tanulnod. Nagyon kíváncsi vagyok, vajon milyen érzelmekkel olvasod a levelet, hiszen az egyetemen a sok „felnőtt”, 23 éves srác, lány után egy 16 éves csitri szól hozzád. Igaz, csak levélben, de több szeretettel, mint a többiek. Nos? Hogyan hat rád a levelem? Kíváncsi vagyok! Most dőlt el talán, hogy 14-én találkozhatunk-e. Remélem, nem lesz semmi elfoglaltságod, s akkor eljöhetsz hozzám.

Bizony, már 20 napja nem találkoztunk, és még hátravan nyolc nap. Őszintén be kell vallanom, hogy ez nekem nagyon rosszul jött. Ilyen sokáig már, illetve még nem voltunk távol egymástól. Rossz, nagyon rossz ez a távollét, és fájdalmas is. Hiszen olyan nehéz visszagondolni arra, hogy itt voltál, szerettél. Olyan ez, mintha egy távoli álmot ébresztgetnék, de nem sikerül. Neked, csak neked kell engem újra álomba ringatnod, s bebizonyítani, ez a valóság. Tudom, hogy most ellentmondtam magamnak, de hát ezt érzem, és így kellett leírnom.

Ahogyan kivettem a leveledből, nem lehet unalmas a tolmácsolás. Szegénykém, biztos nagyon fáradt lehetsz most a suli után, s még az én levelemet is el kell olvasnod. Szeretném, ha rád frissítőleg hatna, de komor soraim sajnos ennek ellentmondanak. Most nagyon rosszul érzem magamat, s a kedvem pocsék. Hányszor van az, hogy ha gimiben valami nem sikerült, vagy bántottak, arra gondoltam: most legszívesebben elrepülnék hozzád, leülnék a szobádba, s tudom, hogy te megvigasztalnál. Nálad biztonságban lehetek. Sokszor csak annyi a kívánságom, hogy válladra hajtsam a fejemet, s üljünk szótlanul. Még 8 nap, s talán teljesülhet ez a vágyam. Olyan gyenge lettem, s na, a cseszkóban felszedett kilókat már ez alatt egy hét alatt le is adtam. Sok a tanulnivaló, egy perc szabadidőm sincs, talán szombat délután van.

Újra beindult a Herman Disco, de nincs kedvem elmenni táncolni, pedig tudod, hogy imádok. A barátnőimmel már nem tudok együtt lenni, mindegyik a srácával van. Hívnak táncolni, de nem megyek. Majd veled, ha lesz rá annyi időnk. Helyette inkább olvasok. Most jelenleg 12 db könyvet kellene kiolvasnom. Végre megvan a 30 „bogárka”. Hogy mennyit mászkáltam utánuk! Aztán egy kis srác (a nyáron egy munkahelyen dolgoztunk, ő is a gimibe jár) nekem adta az egész gyűjteményét.

Megkaptam a lapodat, köszi szépen, nagyon örültem neki, csak kár, hogy nem tudom, mit jelent ez:

Szm. Újvári Éva. (Szm = szerelmem – Gábor megjegyzése)

És az, hogy „miluji te”. (Csehül: szeretlek – Gábor megjegyzése)

Már tanuljuk azt a híres fizikát. Eddig tűrhető. Jelentkeztem fizika szakkörre, hátha megszeretem, de eddig semmi remény nincs rá. Ha valahogy meg fogom szeretni, az is csak miattad lesz. Ugye te is várod a vasárnapot? Gabi! El kell jönnöd! Látod, milyen követelőző lettem? Csak gondolj bele. 2 hónappal ezelőtt voltunk a Beloiannisz hajón, s egy hónapja Aggteleken. Milyen jó volt. S most? Én Miskolcon, Te Budapesten. S hétfőn ülünk a suliban.

Várjál csak! Megnézted a Szerelmem, Moszkvát? Persze az utóbbi napokban nem igen volt rá időd.

Tudom, hogy úgysem nézed meg. Na, nem baj, majd én elmesélem neked. Jó? Remélem, tetszeni fog.

Ez alatt az egy hét alatt sokat tanuljál, vigyázz magadra, s ha lehet, még jobban szeress!

Légy jó, és ha van egy icipici időd, gondolj rám is a lecke mellett. Én úgyis rád gondolok, szeretlek. Nagyon.

Évi

22. levél, Budapest, 1975. szeptember 09, kedd

Ismét expressz küldöm, csak azért, hogy biztosan elérjen hozzád vasárnapig.

Szeretlek: Gavid

Drága Évikém!

Elkezdem szép sorjában. A leveled ma kedden jött meg, tehát úgy néz ki, hogy amikor te írsz, akkor sem a legmegbízhatóbb a magyar posta (biztos itt is „berúgott a dili postás”). Tényleg, ha nem jön meg, azonnal elkezdtem volna izgulni, mert hiszen én péntek reggel adtam fel. Igaz, féltem attól, eljut-e hozzád, mert reggel 8-ra kellett mennem a Hotel Ifjúságba (a tolmácsolás ideje alatt), és a posta még 8.10-kor nem nyitott ki, viszont késni sem akartam sokat, s így az ott álldogáló, szintén levelet szorongató lányt kértem meg, adja fel. (Ezek szerint feladta.)

Ami a régi „haverokat” illeti, hát azt kell mondanom, az egyetemen ritkán találsz ilyet, a többsége nagyképű, s abban is tévedsz, hogy az általad „felnőtteknek” titulált évfolyamtársak most bármilyen tekintetben kicsit is lekötnének akkor, amikor csak rád és rád gondolok.

Leveled kicsit tényleg komoran hatott rám, főleg az, hogy úgy tűnik, bármennyire is igyekszem a leveleimben a szívemet adni azért, hogy megnyugtassalak, azt írod: idézem „… itt voltál, szerettél”.

S közben nagyon jól tudhatnád, hogy mennyire szeretlek most és foglak a jövőben. És az is gyötrőleg hatott rám, hogy rosszkedvű vagy, és valaki is merészel bántani. Pedig esküszöm, hogy az ilyen csúnyán megjárja, mert annyira, de annyira szeretlek, talán még ölni is tudnék, ha valakiről kiderülne, hogy csak egy ujjal is hozzád nyúlt.

Évikém. Ismét arra kérlek nagyon szépen, szabadidődben ne gubbassz egyedül otthon, és táncolni is menjél, érezd jól magad, csak azt az egyet kérem, maradj hű hozzám. És ha az meg tud nyugtatni, akkor vasárnap (14-én) biztos eljövök hozzád, éspedig a reggel 7-kor induló és Miskolcra 9.05-kor érkező Tokaj expresszel. Tudod, talán nálad is jobban vágyódom utánad, vágyódom ismét elringatózni szemed melegében, megfogni kezed, átölelni, hangodat hallani. Jaj, még 4 napot kell kibírnom. És azt is tudnod kell, megnéztem a Szerelmem, Moszkvát, mint ahogy megígértem, és esküszöm, könny szökött a szemembe gyakorta a film közben, mert tudtam, te is láttad azt, amit én, csak pár héttel előtte.

A napokban kaptam egy kedves képeslapot Helenkáéktól. Tudod, Siófokon az a kedves házaspár. Lefordítom, mit írtak nekünk:

„Kedves Gábor!

Hatalmas örömet szerzett nekünk Ferkóval a te és Évike üdvözlete. Gábor, gyakran gondolunk rád és Évire, egyszerűen az egész kellemes balatoni nyaralásra. Add át az üdvözletünket Évikének és szüleinek. Drukkolunk neked a szerelemben, csak minden sikerüljön. Mindkettőtöknek most pedig küldünk egy hatalmas puszit, és sok szép üdvözletet Bratislavából,

Hela és Ferko”

Ugye kedvesek? Nagyon jólesett nekem, s gondolom, neked is, ezért írtam le.

Aztán most kaptam egy kedves levelet attól a mongol kislánytól (Amanda), akit Prágában ismertem meg. Majd elhozom a levelét vasárnap, és lefordítom neked. Tudod, ő is úgy van, mint mi, csak még rosszabb helyzetben: az ő kedvese több ezer km távolságban él, és azt hiszem, hogy ők talán ha évente egyszer tudnak találkozni. Ennek ellenére ő az, aki nyugtat engem, és remélem, téged is.

Amiről még nem írtam… Aug. 30-án szüleimmel lent voltam a Balcsin, és Siófokra is beugrottunk. Persze el tudod képzelni a meglepetést, amit okoztam az étteremben tartózkodó Csöpinek, Margit néninek, Marikának és még egy-két ismerősnek. És azt hiszem, örültek is nekem. Azonnal meg akartak ebédeltetni, de sietnem kellett, mert apáék kint vártak a kocsiban. Kérdezősködtek sok mindenről, és persze terólad. Gondolhatod, megnyugtattam őket, szeretlek, és ha egy-két… 10 év múlva is megkérdezik, akkor sem fogok tudni mást válaszolni.

A tolmácsolással kapcsolatban; valóban fárasztó volt, átlag napi 3–4 órát aludtam, s közben a programok igen sűrűek és feszítettek voltak. De meg voltak elégedve velem (nem csoda, amikor már nagyon fáradt voltam, elég volt rád gondolnom, és ez olyan erőt adott, hogy ismét úgy működött az agyam, mintha nemrég ébredtem volna 10 órás alvásból).

A búcsúvacsoránál a KISZ KB titkára is nyilvánosan megdicsért, így aztán a többiek is szép hangosan megdicsérték a tolmácsolásomat, persze a főnökük szerint tudnak csak viselkedni. 1140 Ft-ot kerestem, 6 napi munkával ez nem rossz. Hiába, amióta ismerlek és szeretsz, azóta minden nagyon jól jön ki, csak az egyetemen is így legyen. És azt szeretném, ha neked is minden lehetőleg legjobban sikerüljön, hogy apukádék ne mondják, rossz hatással vagyok rád. És ha mindez sikerül, továbbra is bízunk egymásban, meglátod, nem lesz nálunk boldogabb a földkerekségben.

Egyetlen szerelmem, Évikém, most búcsúzom, légy jó és kérve kérlek, nagyon vigyázz magadra. Sietek, rohanok, repülök, várj rám, édes szerelmem! Szeretlek, szeretlek, szeretlek, míg élek.

Gavid

23. levél, Miskolc, 1975. szept. 11, csütörtök, 6.30

Drága Gabikám!

1 perce csörgött az ébresztőórám. Kiugrottam az ágyból, de olyan hideg van a szobában, hogy vissza is bújtam. Most innen írok neked, ne haragudj, de hulla fáradt vagyok, azért nem kelek még fel. Csúnya is lesz ez a levél. Itthonról is 5 perccel korábban indulok el a suliba, hogy feladhassam a postára. Tegnap azért nem tudtam rögtön válaszolni, mert egész délután az orvosnál kuksoltam. Voltam az SZTK-ban és a kórházban is. Gyorsan kell írnom, kevés az idő, ezért ne nézd se az írást, se a…

Szóval lehet, hogy el tudsz jönni vasárnap.

Édes Gabikám, nagyon, nagyon, nagyon, nagyon várlak. Úgy örülök neki, hogy el tudsz jönni, hiszen már régen nem láttalak. Tudom, hogy itt voltál, szeretsz! Azért írom így, mert a leveledben te írtad.

Na, jól van, nem csipkelődöm, látod, milyen vagyok.

A vonat akkor 9 óra 5 perckor érkezik. Kint fogok állni az állomáson, ott, ahol augusztus 3-án is vártalak. Csak el ne kerüljük egymást. Ezért arra kérlek, hogy ha kiszálltál (én úgyis hamarabb foglak észrevenni, már a kocsiban látni foglak), akkor várj egy kis ideig, ne menj le az aluljáróba, és akkor találkozni fogunk. Persze tudom, úgy sem kerülnénk el egymást (úgy, mint Pesten). Miskolc szerencsésebb város.

Édesek a Helenáék, nagyon örültem én is a lapnak. Majd valahogy meg kell köszönnöm nekik. Tudod mit? 14-én veszünk egy képeslapot itt Miskolcon, és elküldjük nekik. Voltál Siófokon. Jó neked. Szerettem volna én is ott lenni, de csak veled! Gábor! Kérlek, nagyon kérlek, édes kis Gabikám, nagyon kérlek, édes kis oltalmazóm, siess, siess hozzám! El sem tudod hinni, mennyire vágyom arra, hogy újra itt legyél. És most nagyon komolyan mondom. Szívemből. Tudom, tudom, hogy én jobban vágyom a viszontlátást. Igen. Hiába írtad azt, hogy te, amikor ÉN! És sokkal jobban szeretlek. Ezt jó, ha majd letisztázzuk. Nekem most nagyon rossz itthon. Gabi állandóan szemtelenkedik és verekszik. Lehet, hogy szeptember végén megy katonának.

Most is állandóan piszkál, miközben gyorsan írom ezt a levelet, s a rabszolgájának nevez. Na de téged nem is terhellek a magam hülye problémáival, biztos elég van neked is.

Hát tudd meg, Gabi, ha vasárnap nem jössz el, kikészülök.

Tudom, hogy követelődző vagyok, de tovább egy napot sem várok. Annyira szeretnék már végre én is boldog lenni. Olyan rossz, hogy a legjobb barátnőim csak sajnálkoznak rajtam. „Szegény Szuti! Mi mindennap együtt lehetünk a srácunkkal, ő meg állandóan emészti magát.”

És igazuk is van. Szörnyű rossz egyedül itthon. A levelek lettek a legjobb barátaim.

A fene vigye el! Nem tudom leírni azt, hogy mennyire várlak. Tudom, tudom, ne ilyen drasztikus legyek, de egyszer végre meg kell már értened. Te sehogy sem akarod megérteni, hogy jobban várlak?

Na, ha eljössz, lesz itt vitatkozás. Úgyis én fogok győzni! Hát furcsa lett ez a levél, csúnya is, és a fogalmazás!? De ezek most abszolút nem érdekelnek. Remélem, ki tudod venni belőle azt, amit akartam mondani.

Hát akkor kakukk!

Nevess egy kicsit! És légy nagyon vidám, amikor találkozunk.

„Ég veled, szerelmem!” Siess, rohanj, de nagyon kérlek, vigyázz magadra. Ha valami történne a vonaton, ugorj ki az ablakon! Az én kedvemért.

Csók

Éva

Miskolci látogatás, 1975. szeptember 14 (vasárnap), 4 hét

24. levél, Bp. 1975. szeptember 14, vasárnap

Drága kicsi Évikém!

Kb. 10 órakor érkezett a vonat a Keletibe és 10.45-re hazaérkeztem. Kicsit fáradt vagyok, mert vonat elég zsúfolt volt, és ülésre gondolni sem lehetett. Olyan jó, hogy nem ígértem meg, még ma este írni fogok. Most annál jobban esik nekem az írás. Azt hittem, mint ahogy Miskolcon mondtam, szomorú lesz ez a levél, de talán mégsem, most még magam sem tudom.

Tudod, olyan csodálatos és felejthetetlen volt a mai nap, és te olyan édes, aranyos, kedves és enni valóan csodálatos voltál, hogy most megint le kell írnom azt, amit már annyiszor mondtam, megint álmodom.

Kis tündérem, olyan, de olyan boldog vagyok, hogy ez ki nem mondható, a fájdalom ellenére, hogy megint egy ideig nem láthatlak. Talán ez az ellentmondás azzal magyarázható, hogy az a fő most még, hogy szeress és szeresselek, mert hiába látnánk egymást mindennap, mint azok, akik csak úgy „járnak” egymással és nap mint nap találkoznak, szerintem ez túlontúl egyszerű. Na, elolvastam idáig még egyszer, hogy mit írtam, és mivel az az érzésem, hogy a gondolatok nem kristálytiszták, mint ahogy szeretném, ezért most abbahagyom. (Ez talán reagálás arra, amit a barátnőidről írtál, amikor sajnálnak azért, mert nem találkozhatsz a „srácoddal” mindennap.)

Amikor már nem láttalak, gondolatban hazamentem veled. Szépen végigmentünk a kedvenc utcámon (tudod, reggel ezt mondtam rá), a piros lámpát szépen megvártuk, addig is egy-két puszival elborítottam az arcodat, mert megint olyan aranyos voltál, hogy azt nem lehetett kibírni. Utána szép lassan bandukolva befordultunk a legkedvesebb utcámba (mert tudom, naponta erre jársz), és hazamentünk. Anyukád persze nem látott engem, csak téged (hiszen végig csak gondolatban kísértelek, a testem még a villamoson zötykölődött, de a lelkem ott volt nálad), és talán könnyedén és kedvesen megkérdezte, hogy sikerült-e feltenned a villamosra, illetve a buszra. Te persze azt mondtad, igen, de félsz, hogy talán lekésem a vonatot, de közben persze azt súgom a füledbe, dehogy, hiszen a testem ekkor már a Tiszai pályaudvaron bolyong, és a vonatindulásig még van 5 perc, de te csak nem akarod megérteni (vagy mégis?!). Aztán együtt tanuljuk a szilárd testek rácsszerkezetét, majd amikor az orosszal is végzünk, még csak 9.15. Utána kicsit beszélgettek, de mivel nem akarok indiszkrét lenni, lefekvésedig, tehát 10 óráig magadra hagylak.10 óra tájt nyugovóra hajtod kis fejedet és rám gondolsz, és én úgy örülök ennek. Megvárom, míg elalszol, aztán pár pillanatra Pestre hazaugrom, és míg a levelet írom, addig itt vagyok, amint befejezem, rohanok vissza hozzád őrizni az álmodat.

Ne haragudj a te buti Gavidra, hogy úgy írok, mint egy megzavarodott, de hát ha most az vagyok, mit csináljak. Talán az egyetem „kijózanít”. Ismét vannak újabb élő emlékeim, és most ez fog éltetni. De vajon meddig lesz elegendő, milyen sokáig fogom bírni azt, hogy nem láthatom arcod, nem hallhatom hangod, nem foghatom a kezed?

Most úgy érzem, nem sokáig, de te haragudni fogsz majd később, mert most ezt írom, és lehet, hogy tényleg csak október 12-én láthatlak újból. Pedig eltökélt szándékom, hogy 28-án eljövök, csak közbe ne jöjjön semmi (pl. apa szülinapja 30-án van, és 28-án szeretné tartani). Na meg itt van még az egyetem, addigra itt is teljes üzem lesz.

Jaj, Évikém, most pillantottam az órára, és 23.15 van. Holnap mérésre kell felkészülni, így most befejezem a levelemet. Gondolj rá, és szeresd Gavidat, mert különben nagyon rossz lesz neki, de nagyon. És most képzeld magad a parkba, ahol negyed 7 és fél hét között ültünk, hunyd be a szemed és… folytatjuk azt, amit több dolog miatt nem tehettünk. Most nem zavar senki sem. Szeretlek, érted, és ne haragudj kicsit butácska levelem miatt.

Csókol: Gavid

25. levél, Miskolc, 1975. szept. 19. péntek, 15.10

Drága Gabikám!

Nagyon örültem kedves levelednek, igazán boldoggá tettél vele. Úgy érzem, ennél szebbet még egy lány sem kapott. Nem is értem, miért említed kétszer is, hogy ne haragudjak, hogy ilyen butákat írsz.

De Gabikám! Hisz’ olyan édes voltál, úgy meghatott ez az aranyos levél, hogy az nem is igaz.

S az is sötét folt előttem, hogy vajon miért reménykedsz abban, hogy idézem: „talán az egyetem megint kijózanít”!

Hát ki tud? Igen? Ki tud józanítani? Ezt sürgősen meg kell magyaráznod. Érted?

Tehát 28-án nem tudsz lejönni. Mert te tudhatnád a legjobban, ebben a helyzetben lemondok arról, hogy találkozzunk. Nem kívánhatom, hogy édesapád születésnapján is velem foglalkozz, és ott van tényleg az egyetem. Minden nehezebb lesz, nekem is. Megígértem, hogy leírom azért mindenesetre az órarendemet. Kedden, szerdán és csütörtökön 13.45-kor jövök ki a gimiből, míg hétfőn és pénteken és szombaton 12.45-kor. Továbbá szerdán 15.00-kor fizika szakkör. Lehet, hogy irodalmi színpadra is fogok járni, de ez nem biztos. Még nem tudok dönteni. Hogy tornaedzés és KISZ-gyűlés mikor lesz, azt még nem tudom, de ez úgysem fontos, hiszen minden hónapban „csak” 1 vasárnap találkozhatunk. Bizony. Ennyit. Egy napot! Hogy elég lesz-e ez az egy nap arra, hogy tovább is ugyanúgy szeressük egymást, az csak kizárólag tőlünk függ.

Gábor! Most halál komolyan mondok valamit, bár eddig is minden szavam komoly volt. Én téged mindig éppen úgy, éppen addig, annyira foglak szeretni, ameddig te engem. Mindig ez lebegjen előtted, s ha bántasz magadban, vagy éppen kívánsz, én is ugyanazokat érzem magamban. Talán furcsán hangzik, de már annyira ismerlek, hogy megérezzem, mit érzel irántam életed minden percében. Mindig tudni fogom, „szeretsz-e még”. Ebben biztos vagyok. Tudni, érezni fogom. Hm, milyen furcsa. Amikor kikísértelek az állomásra, ó, dehogy, a villamoshoz, akkor azt mondtad, vidáman fogok írni, s lám, fordult a kocka. Pedig nem akartalak elszomorítani, de ezeket előbb-utóbb tisztázni kellett.

De elég ebből a témából. Most én estem abba a „hibába”, hogy a jövőbe tekintettem, de úgy érzem, néha előre is kell nézni.

A gimiben most minden frankó. Visszatért az a dili jó kedvem, sokat nevetgélünk a barátnőimmel. Az osztály hangulata remek, mindenki vidám. A lányok között nagy versengés folyik, ki nyerje el Tyutyu, azaz a föcitanár kegyeit. Ugyanis az a pletyka járja, hogy bukik a csajokra, s minden osztályban van egy kedvence. Ha (adná az isten) bejönnél egyszer (végre) az osztályunkba föciórára, nem bírnád ki nevetés nélkül.

Vagy 15 lány árgus szemekkel nézi Tyutyu minden mozdulatát. Kész röhej. De az ám! Persze nem azért mondom, de 5 lány és én kivételek vagyunk. Az a poén az egészben, hogy Tyutyu egy ronda pók, de ez az, ami nekik abszolút nem számít, s ráadásul felesége is van. Hoppá!

Szombaton délután az alapszervezettel elmegyünk a tapolcai strandra.

Semmi kedvem hozzá. A 2-es buszon és Tapolca utcáin csak veled vagyok hajlandó megjelenni.

De szép is volt! Azért ha a sok tanulásban elfáradtál, pár másodpercre gondolj vissza az eltelt szép napokra. És ha lehet, ránk is. Rám és a legkedvesebb barátaimra: három rózsaszín szegfűre. Bizony, ők a legjobb barátaim, s nagyon szeretem őket. Minden este és reggel megpuszilom őket. Egy nekem nagyon édes, barna hajú, kék szemű sráctól kaptam őket 14-én. Az a fiú is megcsókolta őket, s engem is. Nem is egyszer, de százszor. Ha érdekel, elmondhatom, hogy az a kedves fiú 12-én eljön hozzám, s velem lesz. Igen, a levélbeli P. Gábor. A valóságos Gavi eljön hozzám, mert tudja, kimondhatatlanul várom, s azt is, hogy ezzel nekem örömet szerez. Így lesz? Mondd, hogy így.

Én nagyon szeretem őt. És nagyon, nagyon várom. Ó, ha ismernéd! Őt is úgy hívják, ahogyan téged, azzal a különbséggel, hogy ő képes arra is, hogy átöleljen, megcsókoljon, beszéljen hozzám.

Egyben viszont megegyeztek. Ha a te leveledben olvasom ezt a szót: szeretlek, s ha ő is kimondja, ugyanolyan boldogságot szereztek vele. És kívánom, szeretném, akarom, hogy minél többet mondja nekem. Elhiszed?

Na, édesem, most aztán szépen bogozhatod a levél tartalmát. Most, illetve állandóan én vagyok megzavarodva. S tudod, mit mondok? Én nem is akarok, nem is szeretnék kijózanodni. Én mindig ilyen akarok lenni. Igen. És tudd meg, ilyen is maradok örökre! Most pedig behunyom a szememet, és… folytatjuk az álmot. Most nem zavar senki sem. Most nem! És remélem, sohasem fognak zavarni. Drága kis NAGY SZERELMEM. Válaszolj rögtön, mert különben nem tudok tanulni. Egyébként oroszból kaptam egy ötöst, de csak azért, mert együtt tanultuk meg, s mert gondoltál biztosan rám. Mára be kell fejeznem sajnos.

szeretLEK! Évi

26. levél, Bp., 1975. szeptember 21, vasárnap

Drága kicsi Évikém!

Megérkeztem, s látod, ígéretemhez híven máris nekiültem levelet írni neked. Most nagyon jó kedvem van (még egyelőre), amit azzal tudok magyarázni, biztosan tudom, szeretsz, és azt is tudom, te is tudod, szeretlek. El sem hiszed, milyen ez, milyen jó, csak minél tovább tartson ki a hitünk, de ami fő, ennek a hitnek mindig legyen valóságalapja.

Persze tartok attól, hogy miként a múlt hét hétfőjén, úgy holnap is már rossz kedvvel ébredek, és ez a rossz kedv egész nap kísérni fog, mert egyre jobban belém fog hasítani az a felismerés, nem láthatlak, nem érezhetem közelségedet ismét 3 hétig. Látod, még arra is fel kell készülnöm, levelet sem fogok kapni tőled egy ideig, amikor a KISZ-táborban leszel 3 napig. Azt kérdezted, megérte-e nekem az, hogy veled lehettem egészen este 19.10-ig. Hát akkor is és most is azt mondom, hogy 10-szer, 100-szor… 2 az n-edikszer is megérte, mert ez a majdnem két csodálatos nap szerelmünk történetébe csodálatos napokként kerül be. Persze a leveled még mindig nem jött meg, és ez is megerősíti azt, mennyire jól tettem, hogy eljöttem hozzád, mert ha otthon maradok, azt hiszem, belehaltam volna a bizonytalanságba. Hazafelé a vonaton, az út elején Gabival kémiát tanultunk, de nem sokáig, ugyanis bejött egy lány és valamilyen műtrágya-könyvet (pontosabban nem a könyv volt műtrágya, hanem arról szólt) elkezdett olvasni. Gabi mindjárt megkérte, szóljon a témához. Hát fantasztikusan közvetlen tud lenni a bátyád, olyannyira, hogy a szerencsétlen lány Hatvanban elfelejtett kiszállni. Persze amikor hazaértem, apámék már otthon voltak, és apám (mint ahogy vártam) haragudott rám, miért nem tudom megtartani az ígéretemet. Ugyanis fél hatkor felhívtak a csehek, és azt kellett mondania, sajnos a fia nincs otthon, annak ellenére, hogy megígérte. Szóval apámnak is kínos volt, de azzal nyugtattam meg, majd holnap beszélek a csehekkel és elnézést kérek tőlük. Biztos vagyok benne, majd megértenek. A szüleim azt mondják, most már feltétlen, ha Pesten jártok, el kell jönnötök hozzánk. Kicsit egyoldalú ez: engem már a szüleid úgy ismernek, mint a rossz pénzt, téged pedig csak a képekről láthattak, azok meg nem mondják el mindazt a szépet és jót, amit szeretek benned.

Évikém, nagyon, nagyon szeretlek. Már biztos írtam, de le kellett írnom megint, mert kikívánkozik belőlem. És akárki akármit mond, az az igazság, a való: ritka az olyan szerelem, mint amilyen a mienk. Tudom, ezt gondolja minden szerelmespár, de a jövő lesz a próbakő, és akkor kiderül az igazság. Évikém, ha továbbra is így fogom érezni, hogy szeretsz, azt hiszem (legalábbis remélem), nagyszerű dolgokra leszek képes. Mind a tanulásban (ami azért lassan fog megmutatkozni), mind egyéb téren. Azt hiszem, a tanulást úgy oldom meg, hogy minden félóra tanulás után jutalomként 5 – 10 percig rád gondolhatok. Persze az is elképzelhető, miként eddig is így volt, az időbeosztás az ellenkező lesz. Örülnék, ha a mostani együttlétünk alatt egy pillanatra sem okoztam volna neked fájdalmat. Hidd el, akaratomon kívül történt, de azért bocsáss meg ezért.

Most már búcsúzom, hétfő éjfél után 1 óra van, el is fáradtam, ezenkívül Marci barátom megkért, ma 7.45-kor legyek az egyetemen, így félórával kevesebbet alszom. Anyukádéknak még egyszer köszönöm, hogy boldog lehettem 1,5 napig, és ne haragudjanak, ha nehézséget okoztam nekik. Most is szinte szégyellem, anyukád és apukád mennyire kedvesek voltak hozzám, annak ellenére, hogy nem bíznak bennem (én így érzem).

Drága édes kis szerelmem, még egyszer búcsúzom, könyörgöm, írjál, ne várassál meg, mert már egyszer megtetted, és ugye nem teszed meg még egyszer, mert én nem ezt érdemlem.

Csókol egyetlen, szerető Gavid

27. levél, M., 1975. szeptember 23, kedd, 14.28

Drága Gabikám!

Ma a suliban egész nap jó kedvem volt. (Kaptam is latinból egy ötöst.) Azért örültem, mert tudtam, csak haza kell mennem, s vár a leveled. A gimiben felköszöntöttük Gabit, a barátnőmet szülinapja alkalmából. A 15 perces szünetben meggyújtottuk a 15 szál gyertyát a tortán, s megtartottuk az ünnepséget. Tudod, ő az a lány, aki látott minket az ifiparkban, és aki minden reggel érzékeny búcsút vesz a srácától. Ő azt mondta, Jóskával szeretné megtartani a szülinapját. Én is elgondolkoztam erről, és végül az sült ki belőle, csak veled akarok lenni október 12-én. Tudom, ha itt lennének a barátnőim, barátaim, nem tudnék veled sokat lenni, pedig ez a legfontosabb!

Na, szóval megyek haza nagy vidáman, nézek a postaládába, semmi. Hát köszönöm! Nem írtál, pedig megígérted. Rohanok fel, apu fogad a láda kulcsával. Rohanok le, kinyitom, egy cetli zuhan ki belőle. Apu írta, s az volt a lényege, most szépen ebédeljek meg, s akkor utána megkapom a levelet. Persze természetes, hogy ebéd előtt téptem fel, s olvastam. Most rögtön válaszolok, nehogy az legyen, hogy nem tartom a szavamat. Kissé furcsállom ugyanis, hogy az előző levelemet nem kaptad meg. Ezért most expressz küldöm, hátha időben megkapod. De te ne válaszolj expressz, úgyis csak szombaton jövök haza.

Még öt percem van, s rohanni kell a KISZ-gyűlésre. Ezt a gyűlést én tartom, s utána elmegyünk a fiúkkal, lányokkal a Herman Lipót-tárlatot megnézni.

Annyira örülök, legalább elolvashatom a bejegyzésedet.

Jaj, Gabikám! El kell mennem. Úgy félek ettől a KISZ-tábortól. Ha otthon vagyok, legalább várhatom a leveledet, vagy azt, hogy (bár az utóbbi időben hanyagolod) néha-néha felhívsz telefonon. Mert tudod, azért egy lány mégis más. Nem úgy van, hogy ha éppen kedvem van, felhívlak. De ezt nem fejtem ki, mert ez „NŐI TITOK”. Most nevethetsz rajta! Hétfőn egész nap drukkoltam a mérésednek. Drágám. Ugye jól sikerült?

Én hála (az Isten), szóval hála neked, nem feleltem.

Bogyó, az egyik osztálytársnőm mondta, hogy látott téged szombaton a sulink előtt.

Éppen azon pendlizett, hogy vajon kire várhat ez a helyes srác, amikor a nyakadba ugrottam. Most az egyszer koppant a Bogyó. Gatya is látott minket, s mondta, hogy frankón összeillünk. Olyan boldog voltam, s most olyan rossz. Érdekes, semmi kedvem elmenni Dédestapolcsányba.

Most jöttem haza a KISZ-gyűlésről, s a tárlatlátogatásról. Olvastam, igen olvastam a bejegyzésedet. Tehát P. Gábor Budapestről, és (odaírtam) Újvári Éva Miskolcról. Már ma harmadszor kezdem, illetve folytatom a levelet. Most már éjjel van, de írok és írok. Olyan jó írni. Ki tudja, 3 napig nem írhatok majd neked. Gabikám, nagyon hiányzol. Tudod, tegnap még minden remek volt, a te neveddel a számon feküdtem le és ébredtem fel, de most már egyre jobban távolodik a szombat, vasárnap, egyre kevésbé vagyok már 100 %-ig biztos az eltelt szép napokban. Nőnek a kételyek, tornyosulnak az árnyak. Látod, most olyan kasi kis vers volt alakulóban, de magamba fojtottam. Mostanában pedig ritkán kapok ihletet.

Ma írok először ilyen későn, s rájöttem, a fáradtság ellenére isteni írni neked. Csak írok, nem is tudom mit, te csak olvasol (nem is tudod, hogy mit), de a lényeg csak az, hogy tudjuk, egymáshoz szólunk a levélben, egymással beszélgetünk.

Jó lenne, ha addig, amíg nem leszek itthon, azért válaszolnál a levelemre, és szombatra, amikor hazajövök, ezzel várnál. Nagy kérés? Ugye nem?

Tudom, ronda az írásom, de hát mit tegyek? Az ágyban fekve azért nem lehet szépen írni, s remélem, illetve tudom, téged úgysem a külalak érdekel.

Holnap este már a sátorban fogok fagyoskodni. Tudom, igen, rád fogok gondolni.

Hm, most jutott eszembe a szombat este, amikor fél tizenegyig ülhettünk a teraszon. Nagyon szép volt. S napjában milliószor tűnik fel piros inges alakod, s olyan jó emlékezni a szépre, a kellemesre. Ha van egy icipici időd, te is gondolj rám, s minden jó lesz. És most újból és újból leírom, hogy szeretlek, Gavi!

Ébi

28. levél, 1975. szeptember 25, csütörtök, 22.50

Drága kicsi Évikém!

Tudod, nekem is egész nap jó kedvem volt, mert szinte biztos voltam benne, mire hazaérek, a leveled várni fog. S úgy is volt, a leveled már ott feküdt az asztalomon (én később jöttem haza, így apámék felhozták) s kedves betűid ott mosolyogtak rám. Azonnal elolvastam, s most ismét egy ideig nagyon jó, mert írtál, és ez bizonyossága annak, még mindig szeretsz. (Vagy legrosszabb esetben 2 nappal ezelőtt, amikor a levél íródott, még szerettél.)

Igyekszem még ma válaszolni, hogy szombaton ott várjon az írásom, ahogy kérted, és egyszer végre te is hétvégére kapjál tőlem levelet. (A madarak azt csiripelték, hogy neked a levelek hétvégén esnek a legjobban.) Évikém, édesem, még visszatérek az előbbi leveledre, amely későn érkezett (hétfőn, persze, mert pénteken, 19-én írtad), olyan kedves volt. És tényleg nem tud kijózanítani az egyetem, ez most már biztos. Tudod, akkor, amikor írtam neked erről, én úgy értettem, hogy az iskola talán le tud annyira kötni, hogy ne érezzem azt a nagy fájdalmat, ami te okozol azzal, hogy nem vagy mellettem. De most, hogy elgondolkozom a kijózanítani szó jelentésén, rá kell jönnöm, nem használtam helyesen, és így félreértetted azt, amit ki akartam fejezni. Valóban nem tud kijózanítani sem az egyetem, sem semmi más. Olyan gyönyörű, csodás és mesés a mi álomvilágunk, hogy nem is akarom, hogy valami is megzavarja. És már szerencsésen alkalmazkodik az „okos” agyam – azért „okos”, mert megtanult az előadásokon és gyakorlatokon látszólag ott lenni, de persze úgy, hogy felfogja a leglényegesebbet, a megértés szempontjából fontos dolgokat, de közben veled legyek és végig rád gondoljak. De tényleg így van: ma is az amúgy nehezen elviselhető sok óra közül az egyiken csodálatos módon egész jól figyeltem, mert rád gondoltam. Érdekes ellentmondás, de így van.

A levél írása közben már elkezdtem tanulni a szept. 29-i mérésre, ugyanis csak egy leírásunk van a Marcival és holnap elviszem neki, hogy a hétvégén ő is fel tudjon készülni. A múltkori mérésem 5-re sikerült, és ez is csak azért van, mert oly erősen rám gondoltál és drukkoltál nekem. Az is ide tartozik (akkor nem mondtam meg), Marcinak múlt vasárnap nem tudtam odaadni az anyagot, de szerencsére neki is sikerült 5-re. Hétfőn este Prágából felhívott az a cseh fiú, aki miatt volt egy kis lelkiismeret-furdalásom, és képzeld, azért hívott, hogy megköszönje, amit értük tettem, és meghívott bennünket (téged és engem) Prágába. Tudod, az az érdekes, hogy ugyanúgy érzek, mint te: ahogy az idő múlik, a legutolsó találkozásunk óta a veled eltöltött gyönyörű szép órák visszavonhatatlan emlékképekké válnak, s félek, ahogy múlik az idő, már talán nem lehet azokat visszahozni, s az én kételyeimet és a tornyosuló árnyakat a leveleid ideig-óráik szétoszlatják, de persze akkor tűnnek el teljesen, amikor megint veled lehetek. Aztán minden elölről kezdődik.

Jövő hét hétfőjén kezdem el az egyetemen azt az előkészítő tanfolyamot, amiről már beszéltem. Egész márciusig heti 3 órát kell tartanom 13 embernek. Bevallom, kicsit azért izgulok, de remélem, ezt is megoldom a te segítségeddel. Azért érdekes és bizarr lesz, ahogy ott a 30 – 34 éves embereket a táblához kihívom. No, a legközelebbi levelemben már többet fogok erről írni. Egyre kevesebb szabadidőm lesz, kedden is este fél kilencig az egyetemen leszek, csak hétvégén lesz egy kis szabadidőm, de akkor tanulni kell. (Ehhez is te fogod adni az erőt.) Ugye nem haragszol, hogy ennyire kihasznállak?!

Tudod-e, hogy a szülinapodon ünnepeljük fennállásunk első centenáriumát plusz egy nap; szinte kettős ünnep lesz. És amilyen önző vagyok, így nem fogsz meglepődni, ha azt mondom, mennyire örülök, hogy csak veled ünnepelhetem meg a 16. szülinapodat. Még két hét, alig várom, hogy ott legyek végre nálad. Milyen telhetetlen vagyok… nem is oly régen 20 órát lehettem a kedvesemmel, és már megint vele akarok lenni. Most már befejezem, búcsúznom kell, könyörgöm, szeresd a Gavidat, mert ő szeret, de nagyon

Gavid

Látod, még arra sincs időd, hogy

néha, legalább egyszer felhívjál

telefonon! Persze ezt nem követel-

hetem, csak kérhetem.

29. levél, Miskolc, 1975. szeptember 28, vasárnap

Drága Gabikám!

Tegnap érkeztem haza erről az isteni táborozásról, de annyira fáradt voltam, hogy vacsora közben elaludtam, s így ma este írok neked. Már várt itthon a leveled, lefekvés előtt még el tudtam olvasni.

Ugye nem haragszol meg, ha most egy kicsit írok arról, hogyan teltek a dédestapolcsányi napok, persze szóban még sokat fogok róla mesélni, mert felejthetetlen volt.

Egy frankó kis 4 személyes faházban aludtunk, egy tölgyerdő közepén. 70-en voltunk, a suli KISZ-vezetőségi tagjai. Délelőttönként csoportgyűlés volt, ahol a párt XI. kongresszusát vitattuk meg, utána alapszervi gyűlések következtek, majd délután daltanulás, versenyek, kirándulások, este meg körjáték. Annyit hülyéskedtünk, játszottunk, hogy az nem is igaz. Este mindig 12 vagy egy óra körül feküdtünk le, s 5-kor már fent voltunk.

Egyik éjjel 2 óráig fenn kellett maradni. Ráírtam az ablakra: Gabi+Évi, s csak rá kellett néznem, újra friss voltam. A szobatársaim megértették.

Á, de abbahagyom, mert ezt nem lehet leírni, szóban akarom elmondani, s most minek pazarolnám erre a papírt. Lényeg az, jól kikapcsolódtam. Megérte, pedig olyan rossz kedvvel mentem el. Akkor majd élő szóban folytatom. Apropó! Egerből küldtem egy lapot. Megkaptad? Ugyanis itt is jártunk.

Szóval Gabi, már hétfőn tanítani fogsz. Drága kis tanárbácsim! Remélem, azért lesz annyi időd, hogy nem hanyagolod el a levélírást. Márciusig kell ezt csinálnod, de ugye nem megy a tanulás rovására? Ezt csak azért írom, mert egy hónapban egy vasárnapot kérnék tőled, s jó lenne, ha akkorra nem kellene sokat tanulnod. Elég bonyolultul fogalmaztam, de te úgyis megérted. Igaz?

Még pontosan két hét, s újra öregebb leszek egy évvel. Vén 16 éves. De te kis 22 éves kisfiú, majd meghozod nekem a fiatalságot. Látod, már megint bitang jó kedvem van. Határozottan jót tett ez a távollét. Most semmi probléma sincs. Suli nuku, hétfőn megyek szüretelni, tanulni sem kell, s a legfontosabb: remélem, még mindig változatlanul szeretsz, s akkor minden rendben.

Ez, kedves Gábor, válasz volt a te leveledben erre a sorra:

„…mert írtál, s ez bizonysága annak, hogy szeretsz. (Vagy legrosszabb esetben 2 nappal ezelőtt, amikor a levél íródott, még szerettél!)”

Szóval, remélem még mindig szeretsz, s akkor minden rendben. Na? Fogsz még pár ilyen bölcsességet írni? Háromszorosan fogom visszaadni! De akkor ezt most hagyjuk. Szeretném, ha többet nem írnál ilyeneket. Minek azt állandóan kérdezgetni, amikor úgyis tudod a választ? Hát tudd meg, egy pillanatra feldühítettél. Kész! Jó, abbahagyom. Képzeld el, az egyik lány gitározott, s úgy megtetszett nekem ez a pengető hangszer, hogy mondtam is anyunak, vegyen egyet. De mandolin lesz belőle. Szeretném majd megtanulni, hogy kell rajta játszani.

Az egész család jól van. Gabi ideges a katonaság miatt, Aranka várja a kisbabát. Ma voltunk Lillafüreden, a Csanyikban, s végig az volt az eszemben, hogy ide kell jönnöm veled is, mert csodálatosan szépek ez a tájak! Azután sétáltunk Tapolcán a csónakázótó körül, s persze elszorult a szívem. Hm, Gabi. Emlékszel?

Már nagyon várlak, olyan sok mindent szeretnék mondani neked, s azt levélben nem lehet 100 %-osan. Drága nagy szerelmem! Azzal tisztában kell lenned, hogy nagyon szeretlek. Úgyis tudom, hogy tudod (sajnos), csak cukkolni akarsz. Hát elárulom, hogy a táborban is állandóan rád gondoltam, s a tábortűznél láttam, láttam a tüzet, azt a nagyot, de lelki szemeim előtt a mi kis siófoki tüzünk lobogott, és pityeregtem, hogy lám, most 2 óra hosszat bámulhatom a nagyot, s akkor csak egy félóra volt nézni azt a kicsit, és mégis mennyivel, úristen, mennyivel boldogabb voltam akkor, mert veled láthattam. És hiába búcsúztunk el, de veled lehettem, veled, veled. Óh, Gabi! Mennyire szeretlek, de mennyire!